Den nord-norske fjeldbygning 45 
kornige afændring mangler derimod ganske diallag. 
Efter Napdraget er bergarten i det hele stærkere gra- 
nitisk præget end tilfældet er efter de to andre vestenfor 
liggende fjelddrag. Men også her vil der imidlertid hyppig 
være at påvise lignende overgange gjennem den lagede gneis- 
granit til renere gneis. 
Vest-Våg-ø. 
Vest-Vågøens fjeldmasse er temmelig stærkt udstykket 
gjennem forskjellige fjorde med dertil knyttede ejdefar. Gjen- 
nem Borgefjord og Rålsfjord, der i modsatte retninger skjær 
sig ind mod hinanden således at deres indre botner alene ere 
udskilte ved et 2,, kilom. langt men dog temmelig hejtsti- 
gende ejde, er øen delt i tvende større hovedpartier, nemlig 
Buksnespartiet vestligst og Valbergpartiet østligst. Buks- 
nespartiet er gjennem det brede og lave omkring 15 kilom. 
lange ejde —, der fra Buksnesfjord fører over til Borgefjords- 
botn og videre afsætter som forgreninger forskjellige andre 
ejder — derimod i høj grad udstykket, medens det på den 
anden side indeslutter forholdsvis ganske anseelige lavlands- 
partier. Efter sens vestlige side rejser Himmeltindernes 
fjeldgruppe sig med flere alpeformige tinder hvoraf et par 
nå en højde af antagelig mellem 3 å 4000° (940 à 1250 m.), 
og danner Vest-Vågøens højest stigende toppe. Fjeldmassen 
efter Valbergspartiet trader derimod frem mere samlet og 
sammenhængende. 
Langs Napstrømmen og om Buksnes er bergarten rene- 
re granitisk. Det samme er tilfældet langs Vestfjorden i 
strøgene mellem Buksnes og Ure. Ved Stene og Stamsund 
træder bergarten frem som en særdeles smuk storkornig sye- 
nitartet sten. Den dannes af hornblende med en mørkegrå 
orthoklas i forbindelse med grønlighvid plagioklas. Feltspath 
optræder her som en helt forherskinde bestanddel. Ire- 
gelen er bergarten rigt indsprængt med magnetit. 
