46 Karl Pettersen 
Grændseforholdene mellem gneis-graniten og syeniten 
har der forøvrigt ikke været anledning til nærmere at un- 
dersøge. Antagelig vil lag af disse forskjellige afændringer 
her være at påvise i ofte optrædende veksling. 
Efter de indenfor liggende af lavere åsdrag gjennem- 
satte lavlandspartier vil bergarten oftest træde frem som en 
glimmerrig gneis-granit og kan derunder også hyppig vise 
strukturforholde, der petrografisk knytter den nærmere til 
gneisen end til graniten. Efter de lavest liggende niveauer 
langs den lille Skifjord, der skjær sig ind fra øens østlige 
side, og langs efter det korte og lave ejdefar, der fra bun- 
den af Skifjord fører over til Finstadpollen, bygges fjeldgrun- 
den af rene skiferlag (skiktet glimmergneis), der viser en 
strøgretning fra n. v. til s. 0. med stejlt til vertikalt fald. 
Højere op afløses gneisen af en mere udpræget gneis-granit, 
der længere frem i strøgene om Stamsund og Stene som før- 
nævnt afløses af en syenitisk bergart. 
Efter de lavere asdrag om Hag — efter lavlandsparti- 
erne østenfor Hols kirke — træder bergarten frem som en 
mørk glimmerrig gneis-granitisk afændring. Den er her tem- 
melig løskornig, forvitrer let og afgiver herunder et forholds- 
vis ret frugtbart jordsmon. Himmeltindernes fjeldparti, der 
rejser sig op fra den vestlige side af dette indre lavland, 
har der ikke været anledning til nærmere at undersøge. At 
slutte fra de ydre formforholde må fjeldgrunden her antagelig 
for en væsentlig del være bygget af lagede gneis-granitiske 
afændringer, der træde frem under en stejl til vertikal lag- 
stilling. 
I nærheden af Storhaug — der ligger i lavlandspartiet 
mellem bunden af Finstadfjord og Skifjord — optræder i en 
isoleret liggende haug en ejendommelig på det nærmeste 
glimmerfri sandstenartet dannelse. Denne hviler umiddelbart 
på et underlag af gneis-granit. Den sandstensartede bergart, 
der her træder frem 1 ret anseelig mægtighed kan antage en 
