ÅS Karl Pettersen 
Efter den midtre del indslutter øen forholdsvis ret an- 
seelige lavlandspartier. 
Fjeldgrunden bygges af renere gneislag i veksel med 
gneisartet glimmerskifer — under en øst-vestlig strøgretning 
med stejlt nordligt fald. Hertil kommer endvidere forskjel- 
lige større og mindre partier af en mørk småkornig diorit, 
gjennemsat af gange af en mere grovkornig afændring. Dio- 
riten træder navnlig frem over øens nordostlige parti, hvor 
således et dioritisk drag bygger et af de mod nord længst 
fremspringende lave nes, der skyder sig frem i nærheden af 
gården Hov. 
I nærheden af Barstrand, den sydligste gård på Gimsø, 
ligger en nu forladt kobbergrube. Antagelig er kisforekomsten 
her knyttet til dioritiske gjennembrud. 
Ved den lange Øksnesfjord, der skjær sig ind fra syd, 
og Hegrafsfjord, der skjær sig ind fra nord samt ved det 
korte og lave Hegrafsejde, der fører over fra den ene af dis- 
se fjordbotner til den anden, er Øst-Vågø udskilt i tvende 
større hovedpartier eller halvøer. Den østlige af disse, der 
ved det smale Raft-sund adskilles fra Hind-ø, bygger et ihe] 
grad vildt og sønderrevet fjelddrag, — Raftsunddraget. Den 
vestlige del er atter ved Vattenfjordejdet, der ved Øksnes- 
fjord i øst-vestlig retning fører over til bunden af Vatten- 
fjorden, delt i tvende uuderafdelinger, der begge ere høje og 
bjergfulde. Efter den nordlige underafdeling stiger fjeld-mas- 
sen op til sin største højde langs efter Vattenfjordejdets 
nordlige side, hvor det i Storlifjeldet antagelig når en højde 
af opimod 3000’ (940 m.) Vestenfor Storlifjeldet reiser Mad- 
moderen sig ved Vattenfjordens nordlige side op til en lig- 
nende højde. Efter den sydlige underafdeling afsluttes fjeld- 
massen opad i forholdsvis ret anseelige højfjelds vidder, der 
