Den nord-norske fjeldbygning 49 
endnu langt ud på sommeren kan være temmelig sammen- 
hængende snedækte. Udskilt ved et kort og lavt ejde rejser 
Vagekallens mægtige fjeldmasse sig ved gens sydostlige hjør- 
ne op til en højde af antagelig mellem 3 å 4000" (940 å 1255 
m.) Langere øst mod indbøjning til Øksnesfjord rejser 
Svolværtinden sig op i stejle styrtninger til en anseelig 
høyde. 
Med hensyn til øens østlige hovedparti, Raftsundsdra- 
get, så har der hiutil alene været anledning til at gjøre geo- 
logiske aflæsninger efter lavlandsstrøgene langs Øksnesfjorden 
samt efter kystlinjerne langs efter partiets nordlige afslut- 
ning. Rattsundsdragets egentlige højfjeldspartier har derimod 
ikke været undersøgte. 
Langs Øksnesfjordens østlige side er bergarten efter de 
lavere niveauer granitartet, — forøvrigt også her i veksel 
med eller gående over til en mer eller mindre rent udpræ- 
get gneis. Gneisen træder navnligen frem langs efter fjor- 
dens indre partier. Ud langs Hegrafstjorden og langs efter 
øens nordostlige hjørne er bergarten igjen i regelen renere 
granitisk præget. Ved garden Myrland stikker don således 
frem som en grovkornig afændring, — her rigt indfældt med 
magnetit. 
Indflettet 1 selve den granitiske grundmasse bemwwike- 
des her et tyndt lag af kiselskifer (hårdskifer). 
Ved Ost-Vagoens uordlige hjørne stiger de sm) Han-øer 
frem, — en række af småøer eller holmer udskilte ved tran- 
ge sund. Disse ere byggede af gneis-granitiske lag, der flere 
steder veksler med stærkt rustfarvede skifere. Sk:feren dan- 
nes af en smäkornig glimmer- eller hornblendegneis, hvori 
dels større feltsparthindivider dels ogst hornblende klump- 
formig stikker frem. Stenen er indsprængt med magnetit 
tildels også med pyrit. Pa et sted skyder et lag af en 
temmelig smakornig diorit frem over den underliggende 
gneis-granit. Forholdet vil findes nærmere belyst ved 
4 
