Den nord-norske fjeldbygning 51 
en selvstændig bergart eller alene som en petrografisk af- 
ændring under gneis-graniten lader sig fortiden ikke afgjøre 
med mere bestemthed. Der kan dog på forhånd være nogen 
grund til at forudsætte, at der her alene foreligger en pe- 
trografisk afændringsform. For det første synes Kabelvåg. 
syeniten ikke at optræde som et sammenhængende mere u- 
blandet syenitfelt, men er derimod at påvise i hyppig veks- 
ling med gneis-granitiske lag. Dernæst skal også fremholdes 
at hornblende ofte kan findes at trade frem som bestanddel 
inden den renere gneis-granit efter strøget fra Kabelvåg ned 
mod Vagekallen, snart så sparsomt, at den granitiske struk- 
tur derved ikke væsentlig vil findes modificeret, snart i ri- 
gere mål, så bergarten — idet kvartsen samtidig kan træde 
mere tilbage — antager mer eller mindre et syenitartet præg. 
Derimod må glimmer-dioriten, der gangformig gjennemsætter 
såvel gneis-graniten som syeniten, antagelig være en yngre 
eruptiv dannelse. 
Kabelvag-graniten har forøvrigt adskillig udbredelse 
efter disse strøg. Den stikker saledes frem ved Brettesnes 
på øen Ntore-Molla, endvidere er den påvist ved Digermulen 
på Hindø, — ved indbøjning til Raftsundet. Der har hidtil 
ikke været anledning til her nærmere at forfølge dens ud- 
bredelse. At slutte fra de ydre fjeldformer langs efter Raft- 
sund antages der at kunne være nogen grund til at forud- 
sætte, at syenitisk og dioritartet sten vil være at påvise på 
forskjellige steder langs efter dette trange sundløb. 
Under Vagekallen langs stranden bygges fjellgrunden 
af en oftest rødlig grovkornig granit. Hornblende kan her 
tildels danne en strækt fremtrædende bestanddel uden for- 
øvrigt at tildele bergarten et bestemtere syenitartet præg. 
Gneis-graniten går her ofte over til en tyndlaget skiktet 
gneisartet dannelse. De enkelte skiktlag har ofte ikke stør- 
re tykkelse end omkring 4 ctm., — samtidig som bergarten 
forøvrigt i brudet kan vise en ren granitisk struktur. 
