54 Karl Pettersen 
Hvorvidt denne sandstenartede struktur her alene træ- 
der frem efter dagfladerne — eller den trænger ind efter 
fjeldets indre som betegnende for de tilsvarende lag, — må la- 
des uafgjort. 
Granitens sandstens struktur minder om de ovenfor om- 
handlede tilsvarende forholde på Vest-Våg-ø, men træder dog 
her i det hele ikke så udpræget frem som på sidstnævnte 
sted. 
Efter et højfjeldspas, der fra Laupstad ved det indre 
af Øksnesfjord fører over til bunden af Morfjord, optræder 
bergarten som en særdeles løskornig rødlig granitisk afænd- 
ring. Den sammensættes af rødlig feltspath og kvarts med 
større eller mindre klumper eller flag af sort glimmer og er 
derunder rigt indblandet med små røde granater. Denryr 
let sammen og erholder således en vis sandstenagtig karak- 
ter. Grovkornige sandrester efter sammensmuldret granitisk 
sten forekommer her på flere steder i ret anseelige masser. 
Af den her leverede fremstilling vil det fremgå, at no- 
get større sammenhængende felt af renere granit ikke er at 
påvise på Øst-Våg-ø. Fjeldgrunden dannes vistnok her af en 
granitisk sten, men denne træder frem under stadig vekslen- 
de strukturforholde snart som renere granit snart som laget 
granit og snart som skiktet gneis ledsaget af en uendelighed 
af overgangsformer, der ligge mellem disse grændseled. Det 
skal endvidere fremhæves, at den granitiske bergart tildels 
afløses af syenitartede afændringer, der på sine steder kan 
optræde som en ret typisk udpræget syenit. Petrografiske 
overgangsforholde vil her være at påvise mellem granit og 
syenit, og der er heller intet aflæst, der mere bestemt skul- 
de synes at kunne pege hen på, at graniten eller gneis-gra- 
niten på den ene og den mere typisk prægede syenit på den 
anden side skal være at holde ud fra hinanden som mere 
selvstændige og også med hensyn til oprindelse mere uaf- 
hængige bygningsled, | 
