Den nord-norske fjeldhygning 59 
ganske klart og det vilde vistnok være af interesse gjennem 
senere undersøgelser at søge sagen nærmere opklaret. 
Hvorvidt de rene skiferlag i strøgene om Alfsvagen 
tilhører Mælens og Rødhammerens bergart eller en yngre 
skiferafdeling lader sig i henhold til de foreliggende aflæs- 
ninger ikke afgjore. Den sidstnævnte forudsætning vil 
antagelig være den rimeligste. Imidlertid synes skiferafde- 
lingens petrografiske forholde med bestemthed at pege hen 
på at materialet til de rustbrune skiferlag nede ved Alfsvåg 
delvis må være hentet fra Mælens og Rødhammerens bergart. 
Det sydvestlige parti af Langøen har der ikke været 
anledning til nærmere at undersøge. Laget gneis-granit 
danner her det stærkest fremtrædende bygningsled — at 
slutte fra fjeldpartiernes ydre formforhold. Ved Sunderø 
bryder der frem gabbroartet sten. Den dannes af plagioklas 
som hovedbestanddel; hertil mikroklin, brun glimmer, augit 
og diallag.*) 
An-ø 
er på to steder gjennemskåret af lavt liggende ejder nemlig 
Bjørnskarsmyr og den nordenfor liggende Dverbergsmyr. 
Af disse indtager navnlig den sidste et anseeligt fladeind- 
hold af omkring 10 a 11 kv. kilom. Dverbergmyren skråner 
fra begge sider langsomt op og myrens kulmination ligger i 
en højde af omkring 70 m. Ved disse myrflader er An-øens 
fjeldmasse udsondret 1 tre fra hinanden helt udskilte fjeld- 
partier nemlig Skjoldehavnsdraget sydligst, Bjørnskindsdraget 
i midten og Enleten- og Røiken-draget nordligst. Af disse 
stiger Skjoldehavnsdraget mere stejlt og umiddelbart op fra 
strandlinjerne. De andre to drag skyder derimod op fra 
brede myrflader der — enkelte partier langs den vestlige 
og nordvestlige side fraregnede — omkredse fjeldpartierne 
*| Ofr. A. v, Lasaulx ce. 1, 
