Den nord-norske fjeldbygning 63 
det hele som et udpræget skiktet system. Mørke og rede 
gneislag optræder her 1 stadig veksling og disse afændringer 
går over i hinanden endog således, at et og samme lag, der 
på et sted trader frem som mørk glimmergneis,1 lagets for- 
længelse viser sig som rødlig gneis og videre frem endog 
som en udpræget gneis-granit. Lagene viser her regelmæs- 
sig en omkring nord-sydlig strøgretning med stejlt østligt 
fald. 
De samme udprægede stratifikationsforholde råder og- 
så efter Næringernes smale fjelddrag, der som et forbjerg 
skyder sig frem i nord-sydlig retning efter lagenes strøgret- 
ning. 
Enletens og Røikens fjeldpartier er saledes bygget af 
gneisartede lagrækker, idet bergarten forøvrigt viser hyppige 
overgange til en mer eller mindre tyklaget gneis-granit. Til 
disse lagrækker er knyttet amfibolitiske partier, der snart 
kan antage en mere lagdelt struktur og derunder endog gå 
over til en hornblendeskifer eller hornblendegneis, der optræ- 
der som skiktled inden gneisafdelingen — snart en mere mas- 
siv struktur, hvorunder bergarten kan nærme sig dioriten.*) 
Hind-ø 
Norges største øland, er ved Raftsundet udskilt fra Øst- 
Vago, ved Sortlandssund fra Langø samt ved Risesund fra 
An-ø. Mod øst breder sen sig frem til Tjeldsund som ad- 
skiller den fra fastlandet. 
Fra øens sydlige side skjær sig ind 1 nordlig retning 
Øksfjord og Kanstadfjord og fra dens nordlige side den bre- 
de Kvedfjord med Gullesfjord ind i lige sydlig retning. Fra 
bunden af Gullesfjord fører et lavt myrlændt ejde over til 
*] Med hensyn til bygningsforholdene efter Lofotens og Vesterälens 
ger henvises forgvrigt til en tidligere offentliggjort afhandling 
„Lofoten og Vesterålen* Arch. for Math. og Naturv. Kristiania 
1880, 
