76 Karl Pettersen 
der kystens gneis-granitiske felt, bygges derimod det østen- 
for liggende underland af lagrækker tilhørende yngre sedi- 
mentære afdelinger. 
Vi skulle nu i korthed følge bygningsforholdene efter 
kystens gneis-granitiske afdeling. 
Langs Stangelandets østlige side optræder efter de la- 
vere niveauer gneisartede lagrækker, der viser en strøgret- 
ning af n. 20° v. med østligt eller nordostligt fald. Opeiter 
äsdragenes afsatser ligesom også nordover mod Stangelands- 
ejdet blir bergartens rødlige feltspath mere forherskende, og 
stenen viser her ofte en mere grov- til storkornig struktur. 
Den lagede gneis-granit optræder således her i veksel med 
eller går over til en renere præget granit. 
Langs den østlige side af Stangelandet dukker der frem 
en række af lave småholmer. Disse er bygget af krystal- 
liniske skifere nemlig glimmerskifer med kalkstensindlejninger. 
Disse skiferdannelser viser en med gneis-graniten eller gneis- 
afdelingen på Stangelandet konform lagstilling og er såle- 
des stillet i et overlejningstorhold til samme. 
Den store halvø, der fra Senjehesten skyder sig frem 
i nordostlig retning mellem Tranøbotn og Selfjord, er bygget 
af en granitisk sten, i hvilken den gneisartede struktur i 
regelen er temmelig tilbagetrængt. Senjehesten er ifølge 
Keilhau*) — «bygget af en grå granitisk mest ganske uskik- 
tet bergart. Den indeslutter dog enkelte skikter, der holder 
hornblende, og viser en omkring nord-sydlig strøgretning 
med stejlt vestligt fald.» Efter den dybe fjeldgjennem- 
skjæring, der fra gården Å østenfor Senjehesten efter Å van- 
det fører frem til gården Olafheim og derfra videre ned til 
Bunken straks vestenfor Selfjordens udmunding, fandtes 
fjeldgrunden overalt bygget af en renere granitartet sten. 
Også de høje fjeldpartier, der stige op langs begge sider af 
*] ,Beretning om en geognostisk rejse i Nordlandene 1855,“ Nyt Mae 
gazin for Natury. XI Bd, 
mr 
