Den nord-norske fjeldbygning 79 
Fra Gibostad er det gneis-granitiske felt fulgt efter det 
af lavere asdrag gjennemsatte underland nordover til Lys- 
botn, og optræder gneis-granit her overalt som enerådende 
bergart. Det 1050’ (329 m.) høje Svartfjeld, der skyder sig 
op søndenfor Lysbotns inderste bund, er fra fod til top byg- 
get af en rødlig stribet granitartet afændring. Mere typisk 
udpræget granit er her intetsteds påvist. Nede ved Lysbotn 
kan lag af hornblendeskifer findes vekslende med båndlag af 
den rødlige gneis-granit. Øst-vestlig strøgretning med syd- 
lig indskyden er her regelmæssig rådende. 
Lysbotn afsætter fra sit inderste parti en liden bugt, 
der skjær sig frem i østlig retning. Det af den almindelige 
gneis-granit byggede åsdrag, der skyder sig op langs bugtens 
nordside, falder mod syd ned mod et lavt temmelig bredt un- 
derland, hvor fjeldgrunden bygges af tyndlaget hornblende- 
skifer (a) og derover lagrækker af i dagen stærkt rustbrun 
tyndlaget glimmerskifer under øst-vestlig strøgretning og med 
stejlt sydligt fald. Profilrits fig. 7. 
Den her omhandlede skiferafdeling må antagelig tilhø- 
re en yngre sedimentær afdeling, der under gneis-granitens 
opstuvning er bleven presset ind mellem dennes lag. 
Fra Lysbotns vestre side fører et ejde med kulmination 
omkring 300' (94 m.) over til Stønnesbotn. Fra ejdets syd- 
lige side rejser sig åsdraget Bukken op til en højde af 1576, 
(494 m.) Bukken er bygget af den almindelige gneis-granit, 
der også her kan indeslutte lag af en mørk amfibolitisk 
skifer. Strøg o.—v, fald stejlt s. 
Ved Stønnesbottens indre bund bygges fjeldgrunden af 
vekslende gra og røde båndlag. Stregretning n. 40° v. med 
afbøjning til n. 20° v. og stell sydvestlig indskyden. Efter 
det søndenfor opstigende hojdedvag bygges fjeldgrunden a: 
en rødlig temmelig ulaget bergart med en i det hele noget 
stærkere fremtrædende granitisk struktur. 
Fra den vestre side af Stønnesbotn fører et 6 kilom, 
