104 Karl Pettersen 
det hele intet er aflæst, der med nogen større styrke synes 
at skulle vidne for at gneisen med den dertil knyttede lage- 
de gneis-granit som en mere selvstændig dannelse bør være 
at holde ud fra den renere mere tykbænkede granit. 
I det der på den ene side intet antages at skulle være 
til hinder for genetisk at sammenstille de forskjellige grani- 
tiske, gneis-granitiske og gneisartede dannelser, der bygge 
Kvaløens fjeldgrund, som petrografiske afændringer under et 
og samme hele, skal på den anden side også fremholdes at 
bygningsforholdene i det hele også nærmest peger i denne 
retning. 
Renere gabbro bryder intetsteds frem på Kvaløen. Der- 
imod optræder der efter sens sydvestlige del hyppig en am- 
fibolitisk bergart, der delvis kan træde frem som en diorit, 
hyppigere derimod som en ejendommelig præget finstribet 
hornblendegneis i regelmæssig veksling med gneis-granitiske 
lag. 
Den stejle og i det hele så regelmæssige lagstilling, 
der råder efter Kvaløen tildels med tilknytning til svingnin- 
ger i lagenes faldvinkel, vidner for at fjeldgrunden her har 
været underkastet stærke forrykkelser, ledsaget af opstuv- 
ning og foldning. Som tilfældet så ofte er efter kyststræk- 
ningens øer ligger også her de orografisk mere bestemmende 
indskjæringer ligelebende med lagstillingens strøgretning. 
Kvalsundet, der adskiller Kvalø fra Ringvatsø, ligger såle- 
des mellem konformt stillede lagrækker, der skyder frem langs 
begge sundets sider. Det samme er også tilfældet med den 
ytre del af Malangen, der skjær sig ind mellem Senjen-ø og 
Kvalø. Indskjæringslinjerne for Malangen ligesom for Kval- 
sund står åbenbart i et bestemt tilknytningsforhold til lag- 
stillingen langs efter indskjæringssiderne. Der er endvidere 
forskjellige vidnesbyrd, — der senere nærmere skal blive 
omhandlet — der peger hen på at stærke sænkninger har 
fundet sted navnlig langs efter Kvaløensøstligeside mod Vester- 

