Den nord-norske fjeldbygning 105 
sundet, der skiller Kvalø fra Tromsøen. Den helleflintarte- 
de struktur, som den granitiske bergart her oftere kan an- 
tage langs efter de lavere niveauer, er som før nævnt må- 
ske fremkaldt ved det under sænkningen fremkaldte tryk. 
At de stuvende og foldende kræfter forøvrigt 1 he} grad må 
have indvirket omdannende på Kvaløens faste fjeldgrund er 
naturligvis en ligefrem sag. 
Ringvats-ø 
skyder langs Kvalsund og endvidere langs efter den sydost- 
lige side mod den søndre del af Langsund, der skiller gen 
fra den østenfor liggende Ren-ø, opi høje fjeldpartier. Fjeld- 
massen når sin største hejde efter sens sydostlige hjørne og 
videre frem efter Langsund, hvor den afsætter en række af 
opimod 3000° (941) hejtstigende toppe, nemlig Skulgamtin- 
derne sydligst og Soltinderne nordligst. Mod nord og vest 
falder dette højfjeld ned mod et bredt underland, der opta- 
ger det anseelige Skogsfjord-vand. Dette, hvis vandspejl kuns 
ligger få meter over havfladen, skjær sig frem efter en linje 
fra nv. mod so. — altså på det nærmeste ligeløbende med 
Kvalsund. Langs den nordlige side af sen skjær sig frem i 
omkring nordsydlig retning forskjellige fjorde mellem halvø- 
formige fremspring. Fjeldmassen her skyder sig op over det 
centrale lavlandsparti om Skogstjordvandet uden dog på no- 
get punkt at nå op til større højder end mellem 1000 a 1500" 
(314 a 470 m.) 
Ringvatsøens fjeldmasse er ikke på langt nær således 
udstykket som tilfældet ellers er efter den store flerhed af 
kyststrøgenes større øer. I så henseende er Ringvatsø nær- 
mest at sammenstille med Senjen-ø, hvorvel disse to ser i an- 
dre retninger kan optræde med adskilligt afvigende orogra- 
fiske karakterpræg. Fjeldmassen langs Kvalsund er vistnok 
transversalt gjennemskäret af et par højere stigende åbne 
dalfører eller skar, der fra Kvalsund fører over til Skogs- 
