Den nord-norske fjeldbygning 115 
stikker disse partier stærkt af mod den omgivende lysere 
gneis-granit. 
Lagstillingen inden den gneis-granitiske afdeling her 
viser en temmelig regelmæssig nord-sydlig strøgretning til- 
dels med svingninger i faldretningen. 
Det lave temmelige brede underland langs øens sydlige 
side under foden af det her omhandlede høje fjeldparti er 
bygget af lagrækker at yngre skiferafdelinger. Disse for- 
yes g yng 8 
holde skal senere blive omhandlet i et eget afsnit. Det 
samme gjelder Kvalkjæftens fjeldparti. 
Thorsvågsdraget er derimod ligeledes bygget af gneis- 
granitisk bergart. 
De mordligste kyststrøg. 
Med Vanøens gneis-granit afsluttes på en vis måde 
kyststrøgenes mere sammenhængende gneis-granitiske felt. 
Keilhau, der fulgte bygningsforholdene fra nord af sydefter, 
henlægger også feltets nordlige begyndelse til Vanøen, 
Gneis-graniten træder dog som tidligere nævnt også frem 
på forskjellige steder efter kyststrøgene nordover, men her 
dog altid i mindre indbyrdes udskilte og tildels langt fra 
hinanden liggende smäfelter. 
Efter den nordvestlige del af Arnø, der ligger på den 
østlige side af Fuglesund ved sammes udmunding mod det 
abne hav, bygges fjeldpartiet Aflosningen af en i det mind- 
ste tilsyneladende granitisk bergart. Aflesningens bergart 
ryr let sammen til en grov sand og viser således en sand- 
stensartet struktur. Den kan i så henseende nærmest være 
at sammenstille med de sandstensartede granitiske afæn- 
dringer på Vest- og Øst-Vagø i Lofoten. Efter dagfladerne 
og revner viser bergarten sig 1 regelen stærkt farvet ved 
udskilt jernhydroxyd. Den er tildels rigt indfældt med 
røde pranater. 
Afløsningens bergart er antagelig at indordne under 
