Dex nord-norske fjeldbygning 119 
kan den udprægede lagstilling træde mere tilbage og afløs- 
es af en mer eller mindre fremtrædende parallelstruktur, 
nærmest betinget ved glimmerbladenes grupperingsmåde. 
Trænges også denne stærkere tilside træder bergarten 
frem som en renere granit. Det er imidlertid navnlig 
den røde afændring, som således kan gå over i renere ulaget 
granit. Den gra afændring vil derimod, selv hvor den op- 
træder stærkest granitisk præget, dog i regelen bevare en 
mere bestemt parallelstruktur. 
Ved siden af den heromhandlede granitartede sten op- 
træder inden det gneis-granitiske felt på forskjellige steder 
ren skiktet gneis, der petrografisk ikke længer minder om 
graniten — oftest helt underordnet, men på enkelte steder 
dog også i større samlede partier. Gneisen dannes forher- 
skende af en grå glimmer-gneis, der dog optræder i hyppig 
veksling med hornblendegneis, kvartsitisk gneis og underti- 
den også med lag af ren glimmerskifer og hornblendeskifer. 
Efter det gneis-granitiske felt trader endvidere frem pa 
flere steder forskjellige syenitartede afændringer og endvide- 
re dioritiske og gabbroartede bergarter. Muligt også at der 
på enkelte steder kan være at påvise små drag af yngre 
eruptiv granit. 
På grund af feltets anseelige udstrækning vil, — hvad 
der vel også på forhånd kunde være al grund til at forud- 
sætte — de petrografiske forholde kunne variere, så de efter 
de forskjellige lokaliteter kan antage et mer eller mindre 
fremtrædende særpræg. Lofotens gneis-granit viser således 
hyppigst en mere rødlig grundfarve, kan derunder ofte træ- 
de frem med en temmelig løskornet struktur og således end- 
og gå over til en halv sandstensartet dannelse, der meget let 
ryr sammen til sand. Den er endvidere temmelig hyppig ind- 
blandet med magnetit, — tildels endog i den målestok at 
magnetit på sine steder kan være at betegne som en mere 
