120 Kar! Pettersen 
væsentlig bestanddel, mens den mørke magnesiaglimmer sam- 
tidig trænges tilbage. 
I Vesterålens og Hind-øens gneis-granit, hvis grundmas- 
se fremdeles er temmelig forherskende rødlig, er bergartens 
hovedbestanddele i regelen stærkere sammenknyttede, så en 
mere sandstensartet struktur her ikke vil være at påvise. 
Efter Kvalø, Ringvats-ø og de samme omgivende øer 
i Karlsø præstegjeld træder bergarten mere frem under den 
grå afændringsform og det samme er også tilfældet efter 
kyststrøgene fra Fuglesund nordefter. Dog vil der også her 
på sine steder være at påvise enkelte partier af den mere 
rødlige afændringsform. 
Den renere prægede gneis træder efter Lofoten, Vester- 
Alen, Hind-ø og den sydvestlige del af Senjen 1 det hele kuns 
mere underordnet frem. Fra Moskenes-sen i Lofoten sydef- 
ter over øgrupperne Værø og Røst synes gneis-graniten mer 
og mer at trænges tilbage og derunder at afløses ved renere 
præget gneis. Sclve Røst-gruppen har der ikke været an- 
ledning til nærmere at undersøge, men bygningsforholdene 
efter den sydlige del af Moskenes-ø samt efter Værø, hvor 
bergarten i det hele er stærkere gneisartet præget*) end til- 
fældet er efter Lofotøerne forøvrigt, synes nærmest at skul- 
le pege i den retning. I så tilfælde vilde altså gneis-grani- 
ten mod syd ga over til en afdeling af renere gneis, som her 
sluttelig sænker sig ned under havfladen. Efter den vesten- 
for Hind-ø liggende Lang-ø træder gneisen noget stærkere 
frem, men dog også her helt underordnet og mest som rand- 
strimler efter de lavest liggende niveauer. Efter den midtre 
og nordlige del af Arn-ø spiller gneisen en forholdsvis stær- 
kere rolle. End mere er dette tilfældet efter den vestlige 
og nordlige del af Senjen-ø, efter den nordostlige del af Kvalø 
samt efter den sydlige del af Ribbenesø samt Ringvats-ø, 
*| Cfr, Gæa Il. 
