132 Karl Pettersen 
stærkt varierende bergarter. Det herunder stærkest frem- 
trædende led antager en mer eller mindre udpræget granit- 
artet struktur. Af eruptiver optræder forskjellige afæn- 
dringer af diorit og gabbro, hvis dannelsestid for den 
væsentligste del antages at måtte falde ind under dannelses- 
tiden for den sedimentært afsatte gneis-granit. Som eruptiver 
kan muligens også blive at føje forskjellige syenitartede 
afændringer, der tildels kan optræde 1 sværere masser og 
endvidere også enkelte mindre partier af yngre granit. I 
tiltælde af at syeniten skulde være at tilkjende eruptiv op- 
rindelse, vil den ligeledes være yngre end gneis-graniten. 
Med hensyn til afdelingens aldersforhold så må den 
efter al sandsynlighed tilhøre urberget. Den danner 1 
ethvert tilfælde ved siden af indlands-graniten, forskjellige 
småfelter af gneis og granit efter Tromsø og Saltens ind- 
landsstrøg samt Tromso-sundets syenitgneis — en afdeling 
der nedenfor nærmere skal blive omhandlet — disse land- 
strøgs ældste foreliggende bygningsled. Som ovenfor nævnt 
har A. E. Tørnebohm af petrografiske hensyn troet at kunne 
parallelisere den med Trondhjemsledens gneis-granit og gneis 
samt med den svenske jerngneis. Med hensyn til afdelingens 
relative aldersforhold ligeovenfor den til indlandsgraniten 
knyttede gneisafdeling på svensk side, så foreligger der for 
tiden ikke de nødvendige forudsætninger til herom at kunne 
udtale sig med mere bestemthed. Disse to afdelinger støder 
heller ikke — efter hvad hidtil ere iagttaget — mere umid- 
delbart sammen. De ere tvertimod indbyrdes udskilte ved 
det tidligere omhandlede omkring 100 kilom. brede bælte, 
der er udfyldt med mægtige lagrækker af yngre sedimentære 
dannelser. Ifald kystens gneis-granit — som Tørnebohm med 
støtte i petrografiske forholde altså forudsætter — skal væ- 
re at sammenstille med den svenske jerngneis, så vil den væ- 
re at opstille som et af de ældste led inden den skandinavi- 
ske halves urfjeld, idet der forøvrigt rader mellem svenske 

DA 

