144 Karl Pettersen 
dannelser må således for en mere væsentlig del antagelig 
være hentet fra landpartier, der har skudt sig frem vesten- 
for de nuværende kyststrøg. 
Le Conte henlægger udslettelsen af det gamle fast- 
land til sluten af den arkæiske tid og fører samtidig 
fastlandenes og de store haves permanents tilbage til denne 
tid. Som i et følgende afsnit nærmere skal blive påvist 
må de store sænkninger efter Nord-Atlanterhavets østside 
udenfor de nord-norske kyststrøg være at henlægge til 
Tromsø glimmerskifer-gruppes  afslutningsperiode. Der 
foreligger for tiden ikke de nødvendige forudsætninger til 
en nøjagtigere bestemmelse af denne gruppes absolute alders- 
forhold, men der er dog megen sandsynlighed for at den 
må ligge ind under enten den kambriske eller ældre silur- 
tid. I ethvert tilfælde er den langt yngre end den arkæiske 
tid. At Nord-Atlanterhavet fra denne sin første oprindelse 
ned til vor tid ikke kan have været underkastet mere 
væsentlige omdannelser kan der være grund til at forud- 
sætte. I et følgende afsnit vil der blive anledning til lidt 
nærmere at gå ind på besvarelsen af dette spørgsmål. 
Da det her omhandlede præ-atlantiske fastland forud- 
sættes at skulle have afgivet materiale til de laurentiske 
formationer efter det østlige America ligesom også efter 
det vestlige og nordvestlige Europa, vil dets beliggenhed 
altså blive at henlægge således, at nævnte forudsætning 
derunder kan ventes fyldestgjort. Professor Hull*) henlægger 
det derfor også til strøg inden det nuværende Atlanterhav, 
der falder omkring 30° n. br. og 60° 0. 1, — uden forev- 
rigt at søge dets grændser eller videre udstrækning nærmere 
bestemt. R. T. Burnett**) forudsætter derimod et mere 

#] Om the geological age of the north-atlant ce Ocean, Transact. roy. 
Dublin Soc. 1835 vol. 3. 
**] „The question of the preatlantic land“, Transactions of the 
Manchester Geological society 1887 
