Den nord-norske fjeldbygning 145 
fremtrædende arktisk præatlantisk kontinent, der kan have 
strakt sig så langt mod syd som til en linje, der trækkes 
fra Storbritannien over til Newfoundland. Denne linje danner 
nemlig den sydlige randkant af et underseisk plateau, der 
langs denne falder stejlt ned mod dybet. Atlanterhavet 
søndenfor denne linje antager han derimod bør være at til- 
lægge begrebsbetegnelsen permanents i overenstemmelse med 
Danas bekjendte theori. 
I henhold til den ovenfor leverede fremstilling ved- 
rørende de geologiske bygningsforholde efter Norges og 
Spitsbergens vestkyst vil der vistnok være al grund til at 
forudsætte at det præ-atlantiske kontinent har strakt sig 
op mod eller udover polarstregene. På den anden side 
synes også meget at skulle tale til fordel for den af Hull 
fremholdte forudsætning at det sydover har nået frem mindst 
til 309 n.-br. Den af Burnett nævnte sydlige randkant kan 
i så henseende neppe være at tillægge nogen synderlig 
betydning som vidnesbyrd om en her tidligere foreliggende 
grænselinje. Dernæst skal endvidere bemærkes at de lau- 
rentiske dannelsers stærke udbredelse om randkanterne af 
det nuværende Atlanterhav peger hen på at dette fastland 
har indtaget et så anseeligt fladerum, at der synes at kunne 
være grund til at forudsætte at Grønland helt eller delvis 
må have lagt ind under samme. I så henseende antages 
der at kunne være grund til at slutte sig til Burnets op- 
fatning. Skal rester af det præatlantiske kontinent endnu 
være forhånden i mere samlede partier, liggende ved eller 
over den nuverende havflade, så er Grønland efter den 
nordlige hemisfære vistnok det eneste sted, hvor der kunde 
være nogen rimelighed for at søge efter sådanne. Men selv 
om sådanne her ikke skulde være at påvise, vilde der vist- 
nok i og for sig antagelig intet være til hinder for at det 
præatlantiske fastland mod vest kan have strakt sig udover 
det nuværende Grønland. 
10 
