Den nord-norske fjeldbygning 167 
en kamhøjde af omkring 3000’ (941) skyder sig frem sydo- 
ver indtil det højfjeldsplateau, fra hvilket Hamperokken stig- 
er op. Efter Rejnhejas stejle afsatser mod Tiphougdalen 
bygges fjeldgrunden af Bjørnskartindernes massive bergart, 
men denne afløses efter fjeldpartiets højest liggende randkant 
af lagrækker af kalkstensførende glimmerskifer under vest- 
ligt fald. Den i glimmerskiferen indlejede kalksten indeslut- 
ter hyppig klumpformige partier af en sort amfibolitisk sten, 
hvis grundmasse dannes af krystallinisk hornblende og er 
spættet med korn af brunlighvid feltspath. Endvidere er her 
at påvise udsondringer af Bjørnskartindernes lyse mere typisk 
prægede feltspathsten. 
Efter det dybe Bjørnskar, som skjær sig ind under stærk 
krumning østover søndenom Bjørnskartindernes fjeldgruppe 
stikker på flere steder frem en finstribet glimmergneis, der 
viser en strøgretning af n. 20° 0. Lige søndenfor Hampe- 
rokken er faldet 60° vestligt, længer østover mod nedgangen 
til Namdalen er faldretningen slået om til østlig. Gneisen 
her skyder sig antagelig ind under Bjørnskartindernes mas- 
sive felt. Ifald den massive bergart, — hvad der vistnok 
kan være grund til at forudsætte — skulde være af eruptiv 
oprindelse, vil den altså være yngre end den til urfjeldet 
hørende glimmergneis, men derimod ældre end glimmerskifer- 
gruppen. I petrografisk henseende synes den massive berg- 
art her at stå i et nært tilknytningsforhold til Tromsøsun- 
dets syenit-gneis. 
Ved Bjørnskarets udmunding mod Bredvikejdet ‚optr&- 
der partier af en temmelig ren serpentin i nært tilknytnings- 
forhold til den massive bergart. Antagelig er serpentinen et 
omdannelsesprodukt efter denne. 
De her under afsnit III omhandlede til urfjeldet hen- 
hørende afdelinger dannes altså dels af lagrækker af gra 
