XIII 



alltså är svafvelhaltig : detta uppges redan hos Bkomell. Ganska kuriöst 

 är att finna, hurusom orsaken till kallbräcka hos Bkomell sökes i anti- 

 mon. af Linné i arsenik, af nutiden, efter Klapeoth, i fosfor, sålunda 

 i kväfvegrnppens element efter fallande atomvikt; utvecklingsserieu blir 

 så mycket fullständigare, som man helt nyligen i detta afseende vändt 

 sig mot kväfvet själft. 



Här nedan (s. 30) förklarar Linné »Chalybs si fimditur, fit ferrum», 

 smältes stål bildas mjukt järn. Påståendet vinner ingen obetingad tilltro 

 i Bessemer-. Martin- och elektrostålets tidehvarf, men innebär sanningen 

 att vid all värmebehandling af stål en förminskning af kolhalten äger rum. 



Angående det som egentligen utgör skillnaden mellan stål och järn 

 hade Linné samma oklara föreställning som nästan alla vid denna tid- 

 punkt. »Chalybs est ferrum absque sulphure» (s. 30). Denna mening, 

 att stålet är »svafvel »fritt järn återfinnes hos Kristofer Polhem, hvilken 

 som nära 80-årig gubbe i K. Vet.-Alcacl. Handl. 1740, s. 303, med an- 

 ledning af Akademiens utsända frågor, till sitt kära fäderneslands tjänst 

 redogör för sin. kännedom om ståltillverkningen. Vid Kvarnbacka och 

 Trollbo tillverkades enligt Polhem smältstål på så sätt, att tackjärn 

 smältes i öppen härd och slaggen helt och hållet aftappades; då försvinner 

 »svaflet» efterhand, tills smältan blir hårdt stål. Med svafvel menas oför- 

 tydbart brännbar materia i allmänhet, såsom i Pluto svecicus under »sul- 

 pliur- upptages olika sorters kol. Om slagg täcker järnets yta bortgår 

 däremot icke »svaflet», anmärker Polhem. Tolkningen af »färskningen», 

 d. v. s. kolhaltens nedbringande, är alltså fullkomligt riktig. Däremot 

 antar Polhem, att äfven vid den andra redan då kända stålframställnings- 

 metoden, cementering af mjukt järn, likaledes »svafvel» bortgår, stället 

 för att sluta att det i detta fall tillkommer. Så antogs vara fallet af 

 andra samtidiga författare, såsom Cramer, hvilka därför ansågo stålet hålla 

 mera svafvel» än järnet. 



Anledningen till de afvikande föreställningarna låg däruti, att man 

 på denna tid i allmänhet icke klargjort för sig skillnaden mellan mjukt 

 järn och tackjärn. Strängt taget var ju detta också omöjligt före Tor- 

 per* Bergman, som först utbildade analys af dessa ämnen. 



De studier .af litteraturen från denna tid, hvilka Pluto svecicus för- 

 anledt, ha emellertid visat mig att vid den ifrågavarande tidpunkten en 

 inan funnits, som klart insett huru saken förhåller sig, nämligen Linnés 

 samtida, fransmannen Bazix ainé, författare till det anonyma arbetet 

 »Traité swr Vader d'Älsace», som utgafs i Strassburg år 1737. På tredje 

 sidan af detta hittills förbisedda arbete, som äges af Upsala Universi- 

 tetsbibliotek, läser man ett mycket tydligt uttalande om att stålet intar 



