xn 



vanlig själfbelåtenhet. I hvarje fall är det Behringssuud som här skiljer 

 Europa från Amerika mycket smalt. 



Den allvarsammaste anmärkning, som riktats mot Linnés system öfver 

 stenriket torde vara att det icke tar hänsyn till mineralens kemiska natur. 

 Beezelius skrifver i inledningen till »Försök att grundlägga ett rent 

 icettenskapligt system för mineralogier*,-» (Stockholm 1814): »LnwÉ för- 

 sökte att uppställa den oorganiska naturen efter en klassifikation analog 

 med den han så framgångsrikt och ärerikt använde på den organiska 

 naturens alster. "vVallerius och Ceonstedt begynte inse kemiens infly- 

 tande till ett riktigt mineralsystems uppställande.» 



Anmärkningen är gifvetvis berättigad, men träffar dock 1700-talets 

 början i sin helhet- Af den som på några dygn studerade kemi, icke 

 för mineralanalytikern Svanberg, utan för dennes farfars namne; som 

 lefde årtionden före Bergman, Schéele och Berzelius, och hvars hela tid 

 upptogs af intensivt arbete på så många andra områden, kan man icke 

 rimligtvis fordra, trots hans väldiga genialitet, att han äfven skulle ha 

 varit nyskapande inom kemien. Ty så hade varit nödvändigt; den första 

 delens af 1700-talets kemiska kunskaper, hvilka Linné visade sig be- 

 härska, voro långt ifrån tillräckliga för att medgifva någon rationell mi- 

 neralogisk klassifikation. De användes dock af honom så långt de räckte. 

 Bedömandet af petrae efter förhållandet i elden öfverensstämmer ju gan- 

 ska nära med den för kemien senare så värdefulla blåsrörsanalysen ; in- 

 delningen af minerae var ju helt och hållet tillskuren efter då ännu flo- 

 rerande kemiska teorier, o. s. v., såsom vi i det föregående sett. 



Ett studium af Boerhaves Elementet, Chemiae (1732), sålunda ett 

 vid Limn> uppträdande fullt modernt arbete, hvilket för långa tider var 

 den bästa existerande lärobok i kemi, ger vid handen, att föga mer var 

 att hämta här än det Linné tillgodogjort sig. 



Däremot är det ju ingalunda påstått, att det icke längre fram kun- 

 nat vara möjligt för Linné att mera införlifva kemiens framsteg med sitt 

 system : och stundom utöfvade han gentemot dessa en obefogad kritik, 

 såsom när han i \2. uppl. af Regnwm lapideum Is. 1-17) vänder sig mot 

 Cronstedts betydande upptäckt af metallen nickel (1751), under förklaring 

 att lika väl kunde man beteckna messing som särskild metall. 



Att Linné trodde på metallförvandling och anslöt sig till flogiston- 

 teorien var en nödvändig följd af tidsåldern. 



Till sist några anmärkningar med anledning af ett par uppgifter i 

 Pluto svecicus rörande järnets metallurgi. 



Linné känner till att rödbräkt järn fås då malmen håller pyrit. 



