IX 



bildade af jord, som sålunda fick rangen af naturens egentliga, bygg- 

 nadsmaterial. 



Största intresset bland 2. ordningen, concreta, »stengytter», tilldrar 

 sig tvifvelsutan släktet saxum, motsvarande våra bergarter i egentlig mening. 



Angående dess bildningssätt ha ju under 1800-talet strider förts, lika 

 oförsonliga som eld och vatten, genom hvilkas tillskyndelse bildningen 

 måste ha skett. På Limiés tid var frågan ingalunda så tillspetsad: han 

 särskiljer i största lugn stenar, som bildats i eld, luft, vatten, jord, i 

 andra stenar, i växter eller i djurkroppen. 



Saxum, som t. ex. innefattar vår urbergsgranit, hade bildats »i jor- 

 den». 



»Turnefort trodde att stenarna generades af frö, men saken har sig 

 annorlunda», heter det från Linnés mun i Beskrifning öfver Stenriket 

 (s. 9). Hur han själf tänkte sig saken framgår af hans Observationes 

 in Regnum lapideum, i Systema Xaturae, punkten 5: att saxa icke äro 

 primära (»in principio non creatos») synes däraf, att de smådelar af 

 hvilka de bestå, om de noga betraktas, äro alldeles desamma som kornen 

 hos den sand, söm förekommer bredvid och inunder. Observationen är 

 ju fullkomligt riktig. Men slutsatsen, att graniten bildats genom sam- 

 niangyttiing af sandkorn, icke så. Eiktiga observationer och falska slut- 

 satser trifvas ej sällan ihop. Särdeles mycket kan man dock ej anmärka, 

 vi veta ju t. ex. att sandstenen är bildad just på detta vis. 



Xu var dock Linné öfvertygad att graniten var bildad genom hop- 

 gyttring af sandkorn, icke sanden genom granitens söndervittring. 



Emellertid ägde man redan på och före' Linnés tid kännedom om 

 ett tydligt fall af granitvittring. Den i Finland och såsom lösa block 

 på Gottland förekommande, lätt vittrande Rapakivigraniten benämndes 

 redan af Uebak H.täkne 1 själffrätsten, emedan den »sig sielff genom witte- 

 rung eller brånad förtärer». Yittringsprodukten visade sig »duglig at såå 

 spanmål uti. Beohell omtalar stenen äfvenledes. 



Att denna granit sålunda öfvergick till sand och jord, stred emot 

 Linnés teori, ty att den både var af jord kommen och åter skulle jord 

 blifva. föreföll väl för kompliceradt. Också fick själffrätstenen ingen var- 

 aktig stad i Regnum lapideum. I Pluto svecicus möta vi den som dub- 

 belgångare på två ställen: dels i slutet på saxum, dit dess utseende gif- 

 vetvis förde den (beskrifningen ger dock ingen säkerhet att här anförda 

 sten verkligen är rapakivigranit), dels sist under alumen, A. saxoso mi- 

 caceum. I l:a uppl. af St/st. Nat., har själffrätstenen helt och hållet 

 förvisats ur riket, likaledes i 2:a uppl.; i den 6:te föres den till muria, 

 koksaltet, ur hvilken den frätande saltsyran, acidum muriaticum, (som 



1 Anledning till bergarters efterspörjande. Stockholm 1694. 



