VII 



Linné fäste sig som ingen före honom vid saltenias förmåga att 

 kristallisera. Som bekant är han den förste som närmare studerat kri- 

 stallernas former: Hauy, som brukar betecknas som kristallografins fader 

 gaf själf Linné hederstiteln »le fondateur de la crystallögraphie». 1 I 12:te 

 uppl. af Systema Naturae kan man beundra Linnés präktiga kristall- 

 modeller.- värdiga föregångare till Tokbern Bergmans och Hauts. Redan 

 i Pluto svecicus förekomma några, om också mycket enkla kristallo- 

 grafiska teckningar. 



Kristallisation hade Linné ej kunnat observera annat än vid salters 

 lösningar, och han leddes däraf till antagandet, att det är det i mine- 

 ralen ingående saltet som skänker dem förmågan att kristallisera, »omnis 

 crystallisatio a sale». 



Denna sats framstälde Linné, såsom Sveditark framhållit, vid en 

 disputation är 1747, tydligt är emellertid, att han redan vid nedskrifvan- 

 det af Pluto svecicus haft denna mening. Vi läsa t. ex. s. 17, hurusom 

 saltet nitrum, den i prismor kristalliserande salpetern, meddelar kvart- 

 sen dess kristallform (hvilken ju står salpeterns nära). Bergkristallen 

 och andra ädla stenar förekomma af denna anledning under rubriken ni- 

 trum, något som ju eljest förefaller synnerligen egendomligt. Synbarligen 

 stå vi här inför den första späda brodden af en lära som inom kemin 

 sedermera spelat en mycket viktig roll : den om isomorfin, eller att likhet 

 i kristallform också skall betinga likhet i sammansättngin. Beezelius, 

 som ingen kunnat förebrå för att ensidigt fästa sig vid yttre form, till- 

 mätte ju denna lära en ytterligt stor betydelse. 



Bkohell, som före Linné i sin Mineralogia s äfven behandlar salter, 

 fäster sig alls icke vid deras kristallisationsförhållanden. Linné genera- 

 liserar saltets inflytande vidare; eftersom de i naturen förekommande kri- 

 stallerna ofta utmärka sig genom stor hårdhet och genomskinlighet, så 

 anser han hårdheten och genoniskinligheten beroende på saltets inflytande. 



I den andra ordningen af minerae, sulpbura, som väsentligen 

 ansågs karakteriserad af svafvel, representanten för det brännbara, måste 

 äfven salt ingå, eftersom hithörande mineral, såsom svafvelkis (pyrit), 

 visar utpräglad förmåga att kristallisera. Pyriten antogs hålla saltet 

 vitriol. och erfarenheten syntes tillfullo tala för teorins riktighet: om 

 pyriten (och ännu mera vattenkisen, marcasit) får ligga tillräckligt 

 länge, så afskiljer sig vitriolen. Atramentsten, misy och sory (s. 19) voro 



1 Th. M. Fries. Tal v. Linnéfesten 1878. 



- Linnés kristallmodeller' förfärdigades, enligt hvad Professor Frles meddelat 

 mig, af Asdeeas Tidsteöm, kemie adjunkt oeh känd som mineralsamlare åt Tessin 

 och Drottningen. 



3 Så benämnes 2:a nppl. af Brojiells i litteraturförteckningen härnedan an- 

 gifna arbete. 



