VI 



medeltiden lifligt debatterades, anknötos småningom mera materiella egen- 

 skaper. Utan att behöfVa frångå Abistoteles läror kunde man alltså 

 antaga tillvaron af några ytterligare element, närmade sig kemiens. Så- 

 lunda lärde Eatuiundus Lullus, den store alkemistauktoriteten och äfven- 

 tyrsmannen från 1200-talet, att alla kroppar bestå af svafvel och kvick- 

 silfver. Senare tiders kemister hafva funnit denna lära äfventyrlig som 

 dess framställares lif, men den spriddes, antogs och utbildades vidare. 

 Så gjordes gällande af BAsiLrus Valentinus, känd som upphofsmannen till 

 den första kemiska monografien, öfver grundämnet antimon, att alla 

 kroppar bestå af salt, svafvel och kvicksilfver. 



Läran adopterades af Theophrastus Paeacelsus och öfverfördes där- 

 igenom från alkemien till den läkare-kemiska skolan. Paeacelsus gick 

 så långt, att han t. o. m. ansåg sig kunna därur förklara människokrop- 

 pens sjukdomar: öfverhandtagande salt medförde utsot och vattensjuka, 

 svafvel feber och pest. kvicksilfver, förlamning och melankoli. 



Läran om dessa tre element lyste ännu då kemien stod i flogiston- 

 teoriens tecken; ännu så sent som 1712 finna vi Linnés stora före- 

 gångare Urban Hjäene näst efter de aristoteliska elementen redogöra för 

 dessa »tria principia chymica, quibus omne visibile & comprehensibile 

 componitur». 1 



På endast auktoritetstro lefver knappast en teori så länge som den 

 vi nu i stora drag följt fram till Linnés tid. Den sanning som teorin 

 inneburit torde ungefär kunna sägas vara den, att salt, svafvel och kvick- 

 silfver kunna tas som typer för de olika kemiska grundämnena. Dessa 

 tre typer komma märkvärdigt nära de 3 grupper af grundämnen som 

 kemin numera uppställt: lätta metaller, metalloider och tunga metaller. 

 Naturligtvis fäste man sig på detta tidiga stadium egentligen vid t. ex. 

 saltets egenskap att vara vattenlösligt och ha saltsmak, vid svaflets att 

 vara brännbart och därvid sprida lukt. vid metallernas stora tyngd, glans 

 o. s. v. 



Det kan icke längre på minsta vis förundra oss att Linné upptog 

 denna allmänt ansedda teori som indelningsgrund för minerae. Det är 

 snarare underligt att han kunde frigöra petrae och fossilia från dess in- 

 flytande. 



Fullständigt nytt och för Linné personligt torde vara hans tolkning 

 af dessa elements, eller åtminstone saltets, betydelse för mineralbildning. 

 För Linné står saltet som det sanna »agent minéralisateur», om också, 

 det torde vara öfverflödigt tillägga, inte i samma mening som sedermera 

 hos de franska mineralogerna. 



1 Hieexe. Actor. chym. Holmens. Parasceve. 1712. S. 52. 



