Klass 1, petrae, indelades i ordningarna: 



I Pluto sv. I Syst. Nat. 1 uppl. 



1. Salamandrinae. Apyri. Efter glödgning oförändrade. 



2. Farinaceae. Calcarii. Glödgade och fuktade med vatten 



sönderfalla till fint mjöl. 



3. Titrum. Vitreseentes. Efter glödning glasaktiga, smälta. 



Denna indelning, grundande sig pä stenarnas förhållande i elden och 

 därigenom ganska mycket erinrande om den senare, i Sverige och annor- 

 städes, så mycket använda blåsrörsanalysen, har Linné tydligen hämtat 

 från Bromell, såsom Svedhark redan framhållit. Delvis återfinnes den 

 äfven hos Hjäkne. (Se litteraturförteckningen här nedan.) 



Förvånande nog för en tid, till hvars triumfer det hör att kunna 

 bearbeta smält kvarts, finner man att kvartsen räknades till lapides vitre- 

 seentes, såsom om man verkligen lyckats producera tillräcklig hetta till 

 dess smältning. Det är tydligt, att man denna tid icke klargjort för sig 

 skillnaden mellan att ett mineral smälter oblandadt och att det smälter 

 efter blandning med andra ämnen. Också har väl det glasliknande ut- 

 seendet bidragit att aflägsna eventuella tvifvel på placeringens riktighet. 



Klass 2, minerae, indelas sålunda: 



I Pluto sv. I Syst. Nat. 1 appl. 



1. Sal. Salia. Stenar som hålla Salt. 



2. Sulphur. Sulphura. Stenar som hålla Svafvel, jämte salt. 



3. Metallum. Mercurialia. » » Kvicksilfcer (metallsub- 



stans), jämte salt och svafvel. 



Denna indelning förefaller mindre än den förra grundad på verkliga 

 förhållanden, den verkar skäligen hypotetisk, och måste med vår nutida 

 kunskap utan fråga fördömas. »Men kufvudsaken för oss här är icke att 

 fördöma, men att begripa», säger i »Guldmakeriets historia» C. J. L. 

 Almqvist, hvilken liksom Strixdberg — och många andra genier — hyste 

 lifiigt intresse för alkemi. 



Linnés indelning af minerae hade i själfva verket för sig urgammal 

 alkemistisk häfd, sträckande sig långt fjärmare tillbaka än till Bromell 

 eller Hjärne, där också tal om salter, svafvelarter och mercuriala före- 

 kommer. 



Från Aristoteles, antikens stora sol som äfven efter sin nedgång 

 färgade århundradens forskning, mottog naturvetenskapen icke blott de 4 

 elementerna, hvilka äro att uppfatta som uttryck för kropparnas fysiska 

 egenskaper (aggregationstillstånden), utan äfven den lika celebra »quinta 

 essentia», förutan hvilken Aristoteles icke ansåg sig kunna tillfyllest för- 

 klara materiens egenskaper. Vid detta femte väsende, Oocsta, som under 



