45 



Parasiticum kallar man in regno vegetabilium alt det som ej wäxer på 

 egen rot uti jorden, utan fäster sig wid andra wäxter, som mistelen, swampar, 

 s. hästehofwar lika, sitta på stammarne af andra trän. Äfwen så kallar 

 man in regno lapideo de stenar lapides parasiticos, som ej af sig sielfwa 

 giöra några berg; utan allenast genereras och sitta i springor på andra 

 berg. Sådana stenar äro qwartzen, spätt, och christallerna. Ty åldrig- 

 finner man något berg, som endast består af sådana stenar. Utan wäxa 

 de endast på och ihop med andra berg. Knapt ser man något berg som 

 icke har stenspringor och klyfwor uti sig. Orsaken at de spricka wet 

 jag ej ; men at de läkas tilhopa med qwartz och spätt, det är bekant. 



Sådana remnor och ådror, finnas och neder i grufworna, dem man 

 vrid brytningen måste följa effter; malmstrecken följa och effter, ändas 

 der desse ändas. J Kiöpmannafiäll och i Dahl äro stora sprickor der 

 qwartzen sitter som späck. Det samma har jag observerat på en runsten 

 i Småland, der qwartzen sat sig uti alla bokstäfwer. Altså genereras 

 qwartz. spat, och christaller på inga andra ställen än i bergsgrefwor utaf 

 et der stadnat watn. Der watn ej kan stadna qwar fins ej heller sådan 

 spat eller qwartz. Grunden til detta samma wäxandet består deruti, at 

 watnet har med sig. ehuru rent det dok är, en hop små jordpartiklar, 

 det man kan skönja, om et käril med watn sättes öfwer natten, tils alla 

 jordpartiklarna fåt samlas til botn. När altså watnet genom blåst, köld 

 och heta torkas bort, hafwa jordpartiklarne blifwit qwar och wuxit til- 

 samman med berget; då watnet löper under så wäl som öfwer jorden i 

 bäckar och strömmar, får det med sig Jordpartiklarne, dem det genom 

 sit jämna flytande ständigt nöter tils de blifwa oändeligen fina, och då 

 watnet kommer at stå stilla, deponerar det effter sig detta fina och 

 insensibla miölet. 



Exlndationibus lapideis invpregniata. At det är en attractie eller 

 repulsio i stenarne lärer ingen kunna neka. Wi se det tydeligt på mag- 

 neten och blyet, hwilkets attraction man kan experimentera med 2:ne 

 kulor hängda på en trä öfwer fingren, som nödwändigt per vim attrac- 

 tionis måste draga sig tilsamman. Wi ärfare dagligen at det är kallare 

 at stå på en sten än en trä-golf. Orsaken: sten utdunstar en kylaktig 

 fuchtighet som han förut supit til sig. Hade han ingen transpiration, 

 hade han ock ingen attraction och hade han icke dessa 2 egenskaper, 

 skulle han icke wara kallare än trä. Af sådana exhalationer som wärk- 

 ligen ske i stenar, omsider hopfogas de fina partiklar til Sten. Det ses 

 på [Mur-]Bruk: i början är det så löst, at det nästan rinner och effter 

 2 är kan man lätligen rifwa neder huset, men effter 10 och 20 år går 

 swärare. Och effter 100 år är kalkbruket så hopwuxit at det ej kan 

 åtskiljas, utan at icke förr et stycke af stenen går med; således har al 



