73 



gilla, lera. ockra, merga. Andra äro lösare, wåte, andre hårdare. 

 Jordarterna äro 2:ne slag, l:o de som genom sammansmältning consti- 

 tuera andra stenar, som då glarea går tilsammans blir deraf cos, af ar- 

 gilla marmor och af Jiwnms vegetabile palustre chistus. 2:o De som 

 ifrån stenar äro blefne til jord, s. ockra af metaller, creta af marmor, 

 arena af Cos. At känna dessa är så mycket angenämare, som hela åker- 

 bruket dependerar af deras liantering, såsom de der på alla ställen ej 

 äro lika. Jämwäl kommer mycket derpå an, at man åtskiljer dem som 

 nyttiga och onyttiga äro. Och at rät blanda Jordarterna, som offta giör 

 mer än den bästa giödning, som sand på en altförstark lera, etc. 



Ctouus l:m. Glarea. 



Constat particulis scabris rigidis. K. W. Acad. Holm. 1739, p. 9. 



Käns bäst dermed, at den har lösa och skrubbiga partiklar, som ej 

 hänga tilsamman hwarken i heta eller watn, men denna likwäl mer i 

 heta ; de äro ej feta och miuka mellan fingrarna som lera, ej heller runda 

 som sand. utan hårda, irreguliera, och rulla mellan fingrarna. Somliga 

 ha trodt at detta är genus primitivum til hela werden, så at chaos eller 

 ofanteliga ämnet til alting war en Glarea, hwilkas skäl är, at då man 

 ser på dem med microscop, sjuas de som dunkla hårda irreguliera kroppar. 



1. Sp. Glarea farinacea, apyra, arena sterilis. Mo är den aldra 

 sterilaste, i lrvrilken ej annat wäxer än tall, liung, kråkebärsros, färge- 

 gräs och ren mossa. Jag undrade i förstone hwarföre skaparen lemnat 

 oss så stora onyttiga fält, men när jag kom til Lappland, war moen 

 grand til hela deras oeconomie och war den både åker och äng, för lap- 

 parne. Ther hafwa Renarne sin mosse hela wintren den de lefwa af. 

 Desse äro deras egendom, hälst deras climat ej tol annan cultur; så är 

 moen den aldra tienligaste jord för dem. Renarne gå om sommaren på 

 Fiellen. men om wintren neder i skogaren och lefwa här af den mossa, 

 de artigt weta upleta under snöen. Om wi bruka mo på wårt sät eller 

 giöda honom aldrig så wäl, är han dok den aldra älendigaste, ty han 

 fräter bort giödslen. 



Ar så eldfast, at han ej går til glas eller rodnar i elden, är der- 

 före god at braka i botn på masungar, och wid giuterier. Alment bru- 

 kas lian til fylning i husen och på Landswägen, dess naturliga färg ; men 

 varierar til åtskilliga och är undertiden swart, brandgul, brunröd, och 

 haller altid något metallicum. Ar färgad och håller följakteligen något 

 victriol, då han ej heller är så eldfast, derföre bör han til hus ej bru- 

 kas sedan som han är färgad. 



