52 



komma åtminstone under en mycket närstående form. Det fin- 

 nes således en lucka i dess jämna utbredning, i det att Östersjö- 

 området är afskildt från hufvudområdet för växtens nuvarande 

 förekomst, Norra Ishafvet. Som Sphacelaria racemosa är en 

 väl skild art och ej gärna kan förväxlas med t. ex. cirrhosa, är 

 denna egendomliga utbredning säkert konstaterad. Så är där- 

 emot icke fallet med den andra växt, som skulle äga dylik ut- 

 bredning, nämligen Phloeospora tortilis. Den är visserligen äfven 

 cirkumpolär och förekommer i Östersjön, men ej i Bohuslän 

 eller vid Norges södra och västra kuster. Men nu ställer 

 sig saken något annorlunda beträffande Phl. tortilis, i det den 

 nämligen på Sveriges västkust och Norges kuster ersattes af 

 Phloeospora subarticulata, hvilken är mycket närstående och af 

 Reinke i hans senare arbeten indrages under Phl. tortilis. Under 

 sådana förhållanden skulle möjligen Phl. tortilis anses vara en 

 pä grund af likartade yttre förhållanden framkallad ras eller 

 formserie, hvilken direkt härstammar ur den art, som Are- 

 schoug benämnt Phl. subarticulata och som har jämn utbredning 

 utefter Norges västra kust. Eller ock vore Phl. tortilis den ur- 

 sprungliga formen, 5 hvilken som sådan bibehållit sig i Östersjön 

 och Ishafvet och från den hade på grund af ändrade förhållanden 

 utgått Phl. subarticulata. Dessa växter synas nämligen i sina 

 extrema former väl skilda, men däremot ej så i Västra Öster- 

 sjön, hvilket skulle få sin förklaring däruti att denna trakt vore 

 ett gränsområde, där formerna ej differentierats från hvarandra. 



Östersjöflorans härstamning. 



Östersjöns hafsalger kunna med af seende på sin utbred- 

 ning i öfrigt särskiljas uti tvenne stora grupper, nämligen 

 atlantiska arter med öf verv ägande sydlig utbredning och 

 arktiska arter (i vidsträckt bemärkelse) med öfvervägande 

 nordlig utbredning. Härtill komma ytterligare de endemiska 



