60 



olika vid Gotlands ost- och västkust, kan däremot knappt påvisas. 

 Däremot torde det förhållandet, att Finska Viken äger en flora, 

 som är så pass öfverensstämmande med den i det af mig under- 

 sökta området, möjligen kunna tillskrifvas öfverensstämmelse i 

 vattenslag. 



Nu får naturligtvis ej förbises en annan synnerligen viktig 

 sak, när det gäller förklara denna likhet, nämligen vegetationens 

 invandringsvägar. Att dessa — när det gäller alger i allmän- 

 het — äro i allra högsta grad beroende på hafsströmmarna är natur- 

 ligt 1 . Då nu den stora salta inströmmen i Östersjön, som är 

 den enda, som kan tänkas i väsentligare mån tillföra området 

 några nya arter-, går ostligt, så kan detta naturligtvis äfven 

 förklara, hvarför arterna nå en högre breddgrad i öster. Högre 

 salthalt samverkar här således med gynnsammare spridnings- 

 möjligheter. 



Polysiphonia violaceas utbredning synes från dessa sjm- 

 punkter kunna få en förklaring. Den förekommer ej i Smålands- 

 skärgården, blott enstaka på Gotland, men enligt Strömfelt är 

 den mycket ymnig i Finlands sydvästra skärgård och enligt GrOBi 

 finnes den åtminstone i norra Finska Viken. Enligt Reinkes 

 draggningsanteckningar från södra delen af Östra Östersjön 3 

 förekommer där också P. violacea. Denna växt har åtminstone 

 i mellersta delen af Östra Östersjön en tydligt öfvervägande 

 ostlig utbredning. Att den af Krok 4 uppgifves för Stockholms- 

 skären strider ej mot att antaga strömmen som förklaringsgrund 

 för dess utbredning, ty Hoborgbanken hindrar just strömmens 

 framträngande till Smålandskusten. Först norr om Sandön utsän- 

 des mot svenska kusten en ström, som således, om den öfver hufvud 

 taget inverkar på vegetationens sammansättning, förr skall visa 



1 Jfr Sernander Skand. Vegetationens spridningsbiologi, p. 116, 123, 224. 



2 Naturligtvis med undantag af utvandrande sötvattensformer och en- 

 demiska arter. 



! Untersuchungen I, II, III. 



4 Algfloran i inre Östersjön och Bottniska Viken, p. 82. 



