63 



att äfVen om inom ett område det för en växts existens gräns - 

 bestämmande maximum eller minimum ej uppnås, så kan likväl 

 artens förekomst vara omöjliggjord, på grund af det sätt d. v. s. 

 den hastighet, hvarmed växlingarna ske. Af ven om Oltmanns 

 i senare arbeten fått modifiera detta resultat 1 , kvarstår i alla fall 

 koneentrationsändringarnas stora inflytande på algvegetationen. 



Med afseende på förmågan att motstå salthaltsväxlingar har 

 K. Möbius indelat hafsorganismerna uti euryhalina och steno- 

 halina. De förra äro okänsligare för skiftningar i salthalt, de 

 senare äro känsliga och förekomma endast, där salthalten ar 

 konstant. Med afseende på förmåga att uthärda temperaturväx- 

 lingar indelas de likaledes i analogi med föregående uti eury- 

 therma och stenotherma. 



Då såsom nu ofvan framhållits stora delar af Ishafvet och 

 Östra Östersjön äga i viss mån likartade naturförhållanden, som 

 således utöfva lika inflytande på vegetationen, så får man häruti 

 se en viktig förklaringsgrund till att flororna hafva gemensamma 

 karaktärsdrag. Om algvegetationen vid t. ex. Skandinaviens 

 atlantiska kust består af en blandning af arter med olika för- 

 måga att emotstå skilda växlingar, så är det naturligt, att å 

 gränsområdena, där andra naturförhållanden börja göra sig gäl- 

 lande, de härdigaste formerna skola få öfvervikt och framtränga 

 längst. Härigenom komma dessa gränsfloror att bestå af unge- 

 fär samma arter. Se vi då efter, hvilka arter som i Ishafvet 

 tränga längst in och förmå lefva äfven på de mest ogynnsamma 

 ställen, så skola vi finna, att det råder en slående öfverensstäm- 

 melse mellan dessa och Östra Östersjöns mera typiska arter. 

 Den individfattigaste vegetationen i hela Ishafvet är enligt Kjell- 

 max 2 just hafssträckan utmed Sibiriens nordkust d. v. s. Östra 

 Karahafvet och Sibiriska Ishafvet, där som nyss omnämnts, salt- 



1 Jfr Xotizen iiber d. Cultur- und Lebensbedingungen der Meeres- 

 algen. 1895. 



8 Xorra Ishafvets Algflora. p. 8. 



