13 



särskildt då C. tenuissimum. såsom icke reducerad eller icke i 

 någon högre grad förändrad. Möjligen skulle i detta samman- 

 hang äfven kunna nämnas de dock mera sparsamma och för 

 florans allmänna karaktär mindre typiska Rhodochorton Rothii 

 och Hildenbrandia rosea. 



I fråga om de i Östersjön reducerade formerna bland fucoi- 

 déerna knyter sig hufvudintresset kring Fums vesiculosus, om- 

 rådets största och vanligaste alg. Den förekommer i talrika 

 former såväl storvuxna, fastsittande som små, lösliggande och för- 

 krympta, för h vilka alla en närmare redogörelse lämnas längre 

 fram. Kjellmax * har framhållit, hurusom nästan all Fucus vesi- 

 culosus i Östersjön kanske lämpligast bör betraktas som en egen 

 ras, utmärkt från Yästerhafsformerna genom ett i allmänhet tun- 

 nare skott med ljusare färg, ofta svagare utvecklad medelnerv 

 m. m. Således en svagare utbildning redan hos de fastsittande 

 formerna. Såsom något för Östersjön synnerligen karaktäristiskt 

 komma sedan härtill de små smala, lösliggande och sterila Fucus- 

 fornierna, för hvilkas nära samband med de fastsittande likaledes 

 närmare skall redogöras. Dessa former, hvilka bilda en inte- 

 grerande del i de lösliggande formationerna, måste betraktas som 

 uppkomna genom de i Östersjön rådande säregna yttre förhål- 

 landena. Förändringarna gå således hos F. vesicidosus i tvenne 

 riktningar: dels blifva skotten förtunnade i samband med en del 

 andra reduktioner, utan att dock växten i sin helhet något nämn- 

 värdt förminskas, dels utbildas särskilda små förkrympta, ofta 

 lösliggande former. F. serratus erbjuder exempel på endast det 

 förra slaget af reduktion. Hos denna art synas särskildt såg- 

 flikarna försvinna och visa skotten tendens till att blifva hel- 

 b räddade. 



Hvad slutligen områdets floridéer beträffar, så synas de, 

 som of van antyddes — på några få undantag när — - i större 

 eller mindre grad ha undergått en hel del förändringar. Liksom 



1 Handbok i Skandinaviens Hafs algflora I. p. 8. 



