71 



drabbat alla. ej ens största delen, utan blott ett ringa fåtal. 

 Sphaeelaria raeeuwxas förekomst i Östersjön får således förklaras 

 på samma sätt, som Lönnberg förklarar Öresunds arktiska djur- 

 lif. Den är ej relikt i den meningen, att den oafbrutet lefvat 

 i Östersjön på samma platser som nu, allt sedan den haft oaf- 

 bruten förbindelse med Ishafvet. Men liksom man i den sven- 

 ska landfloran plägar kalla för relikter eller pseudo relikter 

 (Xathorst l ) sådana växtformer af glacialt ursprung, som numera 

 förekomma isolerade i låglandet, äfven om deras nuvarande före- 

 komstlokal ej daterar sig från den första invandringen, utan be- 

 ror på senare förskjutningar, med samma skäl bör äfven Sphaee- 

 laria racemosa kallas relikt eller pseudorelikt. 



Ar denna tolkning riktig, så erbjuder Östersjön en vacker 

 analogi med en annan stor vik af världshavet, nämligen Okotska 

 hafvet. Här finnas nämligen ett par arter (se K.tellman, Ishaf- 

 vets algflora, p. 58 och följande), hvilka dessutom endast på- 

 träffas uti frän Okotska hafvet så långt aflägsna haf som Mur- 

 manska hafvet och Spetsbergshafvet (1. c. p. 72), men däremot 

 ej i hela den mellanliggande delen, det Sibiriska Ishafvet. Enligt 

 Kjellman måste äfven dessa former en gång antagas haft oaf- 

 bruten förbindelse under istiden, men då den sibiriska kusten 

 ändrades genom deltabildningar och vattnet utsötades, då bröts 

 denna förbindelse och de okotska ishafsarterna lefva sedan den 

 tiden isolerade från de andra i Murmanska hafvet. 



Förklaringen till Östersjöflorans öfvervägande arktiska eller 

 rättare subarktiska karaktär får således sökas icke blott däruti 

 att dess lefnadsvillkor öfverensstämma med Ishafsflorans, utan 

 äfven i själ f va Östersjöbäckenets utvecklingshistoria. 



1 Om ett par glaoiala "pseudorelikter". 1895. Jfr Sernander, Om s. k. 

 "laeiala relikter. 1894. 



