124 



Geografisk utbredning: Norra Atlanten, Norra Ishafvets 

 atlantiska floromåde, Östersjön. 



Rhodomeia (C. A. Agardh) J. Gr. Agardh. 



Rhodomela subfusca (Woodward) C. A. Agardh. 

 f. tenuior C. A. Agardh, Syn. Alg. p. 32. 



I den utredning af de vid Sveriges västra kust förekom- 

 mande Hhodomela-artema,, som lämnats af Kjellman i Ishafvets 

 Algflora (p. 146), har en utförlig beskrifning och af bildning 

 lämnats öfver Rhodomela subfusca särskildt med hänsyn till denna 

 arts begränsning gentemot Rhodomela virgata Kjellman. Rhodo- 

 mela subfusca, i enlighet med denna artbegränsning, har där af- 

 bildats, liksom det äfven är den, som är utdelad i Babenhorts 

 exsiccatverk "Die Algen Europas" (nr. 1878). Såsom för denna 

 art (se fig. 24) karaktäristiskt framhålles, hurusom den i allmän- 

 het korta och otydliga hufvudaxeln uppbär ett grensystem, hvars 

 axlar åter uppbära l:o korta, cylindriskt syllika grenar; 2:o små 

 grensysten af samma längd som föregående, hvilkas hufvudaxel 

 endast upptill bära några få sidoaxlar. Såsom särskildt typiskt 

 framhäfves förekomsten af de enkla syllika smågrenarna, hvilka 

 ej förekomma hos Rh. virgata. 



Med iakttagande af denna artbegränsning måste alla af mig 

 i Östersjön funna Rhodomelor föras till Rh. subfusca, ehuru de 

 förete ett ofta högst afvikande utseende från denna art i dess 

 typiska form, så uppfattad som of van angifvits. 



Denna olikhet kan karaktäriseras som en allmän förminsk- 

 ning, så vanlig bland Östersjöalgerna jämförda med samma 

 arter från ' Kattegat och Skagerrack. De största af mig iakt- 

 tagna individen öfverskrida ej en längd af 15 cm. (se fig. 25), 

 (medellängden torde vara omkr. 7 cm.) samt äro till alla delar 

 synnerligen fina och spensliga. Hufvudaxeln är mer eller mindre 

 otydlig och ersattes snart af ett antal ungefär likstora biaxlar, 



