20 



höstgroning, om småfrukterna redan på hösten spridas 

 med vattnets hjälp, ett fall som sannolikt rätt ofta in- 

 träffar. 



De tvänne månader gamla plantor, som i maj ut- 

 sattes på kalljord, hade friska hjärtblad och i — 4 örtblad, 

 hvaraf de två äldsta hela, de yngre med antydan till 

 sidoflikar. Bladen voro högst 3 cm. långa, rosettställda. 

 Hos de största exemplaren hade en kort, grof birot nyss 

 frambrutit från hjärtbladleden (fig. 3). Plantorna bort- 

 dogo på solig åkerjord, men uthärdade godt på skuggjord, 

 hvarest de under sommarens lopp utbildade en, om ock 

 svag, rosett af 1 — 2 dm. långa blad, dels parbladigt de- 

 lade, dels med endast det treklufna uddbladet. Mot vin- 

 tern nedvissnade allt of van jord, utom den öppna termi- 

 nalknoppen. Rotsystemet bestod då hufvudsakligen af bi- 

 rötter. Under hela den följande vegetationsperioden arbetade 

 växten, som då odlades på sumpmark, på oförändradt 

 sätt utan att öfvergå till floralt stadium. 



Lysimachia vulgaris. L. 



Midt i fröhviten och tätt omsluten af densamma ligger 

 det relativt stora embryot, som till större delen utgöres 

 af lillroten och hypokotylen; hjärtbladen äro däremot 

 små, stamämnet föga utveckladt. Embryot och hviten 

 äro fyllda med proteinkorn och fet olja, men sakna diastas, 

 både då fröet är färskt och årsgammalt, fruset och ofruset. 

 I synnerhet mot fröets yta äro hvitecellernas amyloid- 

 membraner förtjockade. Fröskalets för blotta ögat sam- 

 metslika utseende betingas af det yttersta cellskiktets 

 egendomliga utbildning. Detta utgöres nämligen af gan- 

 ska höga, starkt papillösa celler med tunna, ojämna och 

 kutiniserade väggar, vätes ej af vatten och förlänar därför 

 fröet dess flytförmåga. Under det papillösa skiktet ligger 

 ett tunnt hård- och pigmentskikt af tafvelformiga celler 

 med obetydligt lumen. 



