QO 



Mycket annat gör betydelsen af diastasens förekomst 

 i hvilande frön dunkel och svårbegriplig. Diastasen är 

 nämligen ej bunden till stärkelse- eller cellulosarika frön 

 — hvilka tvärtom kunna sakna enzymet, t. ex. hos Rumex 

 crispus — utan träffas ofta just i fettrika frön med tunn- 

 väggiga upplagsceller. Vidare hafva Brown & MORRIS J ) 

 visat, att den i hvilande Graminéfrön förekommande diasta- 

 sen ej är hydrolytiskt verksam vid groningen, utan att 

 detta i stället är fallet med andra, vid själfva groningen ny- 

 bildade diastasarter. Gruss 2 ) har likaledes visat, att då 

 dadelfröet gror, uppstå diastashärdar i det förut diastasfria 

 endospermet. Allt talar således för, att diastasen i ett 

 hvilande frö ej står i direkt sammanhang med den vid 

 groningen försiggående ämnesomsättningen och därför 

 åtminstone icke för närvarande kan kasta något ljus öfver 

 orsaken till frönas olika behof af eftermognad. 



Fröskalets, resp. fruktväggens inflytande på 

 groningstiden. 



Först sedan tillbörlig hänsyn tagits till fröskalets, 

 resp. fruktväggens beskaffenhet, lämna de meddelade ta- 

 bellerna en tillförlitlig bild af sambandet mellan frö- 

 byggnad och groningstid. En mycket hård fruktsten kan 

 vålla, att groningen af ett biologiskt moget frö länge 

 uppskjutes, tills stenen slutligen spränges eller börjar för- 

 multna. Blott tre af de undersökta arterna ha stenartad, 

 såsom fröskal fungerande fruktvägg, nämligen Prunus 

 spinosa, Rosa canina och Buntas orientalis. Prunus- 

 fröet gror först efter lång tid, 16 månader, hvilket nog 

 till stor del beror på den hårda fruktstenen. Bunias- 

 fröet åter gror samma höst det mognat, 27 dagar efter 

 sådden, ehuru fruktväggen inåt är ganska hård; under 



1) The germination of some of the Graminece, Journ. of the Chem. 

 Society, Juni 1890. 



2) Beiträo-c zitr Physiologie der Keimnng, Landwirtsch. Jahrb. 1 896, 

 p. 421. 



