9i 



sådana förhållanden kan det icke väcka förvåning, att 

 hos arter som Centaurea Scabiosa och Cynoglossum officinale 

 fröets genast efter mognaden erhållna grobarhet ej genom 

 fruktväggens beskaffenhet hindras att göra sig gällande. 



Hos en annan kategori, nämligen flytfröna (resp. 

 frukterna), är fröskalet (eller fruktväggen) väl utbildadt 

 för att motstå vattnets inträngande och motverkar så- 

 lunda tillträdet af det groningen inledande agenset. Men 

 betydelsen häraf får ingalunda öfverskattas, och i många 

 fall torde anledningen till ett stort antal hydrofytfröns 

 sent inträdande grobarhet icke med rätta vara att söka i 

 fröskalets eller fruktväggens beskaffenhet. Som bevis 

 härför må t. ex. Lysimachia vulgaris tjäna. Årsgammalt 

 frö af denna art gror lätt och hastigt, om det sås på 

 hösten, hvaremot frö af årets skörd under samma för- 

 hållanden behöfver ungefär ett hälft års hvilotid. 



Jag tror således, att fröskalet eller fruktväggen blott 

 i enstaka fall i någon märkbarare grad inverkar på 

 groningstiden. 



Om frönas groningstid inom vissa biologiska och 

 morfologiska växtgrupper. 



Hydrofyter. 



Xågra helt submersa eller simmande hydrofyter har 

 jag ej undersökt, men däremot åtskilliga strand- och sump- 

 ängsväxter. Flertalet af dessa ha frön, som icke äro gro- 

 bara strax efter på hösten fullbordad, morfologisk mognad 

 och därför i naturen äro uteslutande vårgroende. Hit äro 

 att föra Alnns ghitinosa, Bidens tripartita, Lysimachia 

 vulgaris, Naumburgia, Spireea Ulmaria, Thalictrzim flavum 

 och Epilobium palustre, arter, hvilka alla utom den sist- 

 nämda ha flytfrön (-frukter). De öfriga arter, hvilkas 

 frön mogna om hösten, men då genast kunna gro, äro 

 Juncus bufonius, Lythrum Salicaria och Peucedanum 

 palustre, bland hvilka de båda förstnämda icke hafva 

 med flytförmåga utrustade frön. 



