9 2 



Det vill alltså synas, som om en ganska allmän 

 korrelation mellan groningstid och flytförmåga förefunnes 

 hos hydrofyternas frön i det afseendet, att flytfrön sällan 

 äro grobara vid den tid på hösten, då spridningen med 

 vattnets hjälp företrädesvis äger rum. Ofta kan detta 

 icke förklaras därmed, att fröskalets eller fruktväggens 

 byggnad direkt skulle hindra groning (se sid. 91), och 

 man finner äfven, att närbesläktade arter med likartadt 

 byggda frukter och frön kunna gro mycket oliktidigt, 

 t. ex. Spircea Ulmaria och Sp. Filipendnla. Om ock 

 nämda korrelation är oförklarlig, är däremot nyttan af 

 densamma så mycket lättare insedd. Höstgroning måste 

 ju för hy drofy terna innebära en ganska stor fara, då 

 hydrofytorganisationen, om dylik finnes, allt annat än ökar 

 de späda plantornas motståndskraft mot vinterköldens 

 och isens inverkan. 



Beträffande Juncns bufonius, Lythrum och Peuceda- 

 num är höstgroning säkerligen relativt sällsynt; en annan 

 typ bildar däremot Caltha palustris, hvars frön mogna och 

 gro tidigt samma sommar. Men då Caltha egentligen 

 är en glacialväxt, är det svårt att säga, om nämda för- 

 hållande står i något samband med hydrofytlifvet. 



Lundväxter. 



De lundväxter, som här blifvit undersökta, erbjuda 

 rätt mycket af intresse, emedan de nästan alla bilda en 

 särskild groningsbiologisk typ. Utmärkande för Actcea, 

 Änemone Hepatica, Convallaria multiflora, Majanthemum 

 och Viburnum Opulus är nämligen, att fröna gro mot 

 slutet af vegetationsperioden och att plantorna sedan in- 

 träda i sin första vinterhvila på mycket outveckladt sta- 

 dium, ofta så outveckladt, att hjärtbladen ännu ej börjat 

 assimilera (Actcea, Anemone, Viburnum). Utanför lund- 

 växternas grupp har jag icke iakttagit nämda förhållande, 

 hvarför man icke utan skäl torde kunna antaga, att ett 

 samband med växplatsen däruti ger sig uttryck. Lund- 



