93 



växternas sena groning kan mycket väl uppfattas såsom 

 en tillpassningsföreteelse till de gynnsamma öfvervintrings- 

 villkoren på växplatsen, där ett löftäcke oftast skyddar 

 groddplantorna mot för häftiga temperatur- och fuktighets- 

 växlingar. Vanligen är det fjolårsfrön, som gro sent på 

 sommaren, men hos vårväxter såsom Anemone Hepatica 

 kan frömognad och groning inträffa samma vegetations- 

 period. I viss mån ansluter sig Paris quadrifolia till de 

 öfriga lundväxternas groningsbiologiska typ, ty hos denna 

 art är höstgroning af 2 år gamla frön iakttagen. 



Att den sena groningen hos dessa lundväxter kan 

 vara en sekundär företeelse, i första hand betingad af 

 frukttypen (bär hos alla utom Anemone) bör dock icke 

 förbises. Men Lonicera Xylosteuvi visar, att bärväxters 

 frön kunna gro tidigt våren efter mognaden och därvid 

 gifva upphof till vid slutet af första vegetationsperioden 

 högt utvecklade plantor (se sid. 40). Jag tror därför icke, 

 att endast frukttypen är orsak till de för många lund- 

 växter utmärkande, groningsbiologiska förhållandena. 



Annuella ruderatväxter. 



För dessa kan ingen bestämd regel uppställas. A 

 ena sidan finnas nödvändigt vårgroende arter, t. ex. Che- 

 nopodium album, å den andra sådana, hvilkas frön ome- 

 delbart efter mognaden äro grobara, t. ex. Sisymbrium 

 Sophia. 



Annuella, fakultativt bienna ruderatväxter. 



Erodium, Medicago lupidina och Thlaspi arvense 

 blifva fakultativt bienna just därigenom, att fröna genast 

 efter den tidigt fullbordade mognaden äro grobara. 



Buskar. 



Bland undersökningsmaterialet förekomma 5 gröfre 



buskväxter, Lonicera Xylosteum, Solanum Dulcamara, 



Prunns spinosa, Rosa canina och Viburnum Opulus. 



De tvänne första arternas frön behöfva ej eftermogna, 



