BIHANG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 19. AFD. III. N:0 3. 35 



starkt förvedade cellväggar än som förekommer i de delar af 

 detsamma, som ligga nära bladets kant. För bastbandet i 

 sin helhet gäller, att väggarne hos dess celler äro allt tjockare, 

 ju närmare insidans epidermis dessa äro belägna. Och för- 

 tjockandet af väggen kan gå så långt, att lumen helt och hållet 

 försvinner eller ock framträder såsom en obetydlig punkt; 

 detta förekommer i bandets innersta partier (se fig. 25). 

 Tjockleken hos en för tvenne celler gemensam YÅgg kan uppgå 

 ända till 13 t i/. Rikligast försedt med dylika tjockväggiga 

 celler är bastbandet i de partier, som ligga omkring median- 

 planet, men antalet af sådana blir ut mot bladkanten till allt 

 mindre och mindre. Den del af bastbandet, som består af dylika 

 starkt förtjockade celler, har i sin helhet formen af en half- 

 månformig skära, som intager snittets mediana tredjedel. I 

 denna del är bastbandets mäktighet minst, men deremot har 

 det här att uppvisa den starkaste förvedningen. Denna aftager 

 så småningom mot bandets laterala delar och framträder icke 

 alls i de partier af detsamma, som äro belägna närmast bladets 

 kant. Bastbandets mäktighet i medianplanet är 175 j/, antalet 

 cell-lager är omkr. 12 och storleken hos dess celler ungefär 

 15 x 15 u i medeltal. Väggens tjocklek kan, såsom förut 

 omnämnts, uppgå till 13 f.i. 



Insidans epidermisceller (E) ha, såsom Daniel (10 p. 33) 

 anmärker, antagit karakt er en af bastceller, i det de uppträda 

 med mycket förtjockade väggar (se fig. 25), och bilda så att 

 säga endast det innersta cell-lagret uti det inre bastbandet. 

 Cellernas storlek är i medeltal 40 x 16 (U, således med stark 

 utsträckning i radial riktning. Väggarnes tjocklek är ännu 

 större än förut, ytterväggens kan uppgå till en 15 (x och 

 innerväggens till en 6 /.t; sidoväggarne ha ungefär samma 

 tjocklek som denna senare. 



Om man på ett längdsnitt genom bladets nedre del under- 

 söker, hur dess väfnader förhålla sig, så skall man hos den, 

 som bildar bladets midtel skikt (C), finna ett egendomligt 

 förhållande. I bladets öfre och vertikala hälft består den af 

 likformiga och prosenkymatiska element och har dessutom ett 

 rakt lopp i bladets längdriktning (se fig. 24 och 25). Men 

 ungefär vid öfvergången emellan bladets öfre vertikala 

 och dess nedre, i båge utåtböjda del inträder en förändring, 

 i det att utanför de prosenkymatiska elementen uppträda 

 parenkymatiska, som likaledes äro försedda med förvedade 



