BIHAXG TILL K. SV. VET.-AKAD. HANDL. BAND 19. AFD. III. NiO 3. 29 



seende pä dettas byggnad följande: innanför epidermis (se 

 fig. 19) å organets utsida följa cirka 2 lager af tunnväggiga 

 celler, som bilda en fortsättning af B uti sjelfva bladet, men 

 som här liksom redan i bladets nedersta partier antagit en 

 dorsiventral sträckning. Närmast innanför dessa följer ett 

 väfnadsparti, bestående af celler, som ha samma form, men 

 betydligt tjockare väggar än cellerna i de tvenne lager, som 

 följa pa utsidans epidermis. På tvärsnitt äro de rundade 

 eller radialt sträckta, på dorsiventralt längdsnitt sträckta i 

 dorsiventral riktning. Deras väggar äro något förvedade; 

 starkast är förvedningen uti väfnadens mediana del, aftager 

 ut emot dess kanter. Sedd på tvärsnitt bildar väfnaden ett 

 band. som har sin största utsträckning i tangential riktning, 

 sin minsta deremot i radial. I den senare riktningen har 

 partiet vanligen en mäktighet af ti — 7 cell-lager, endast i 

 medianp] anet, der det sänder ut ett utskott i riktning mot 

 det mediana kärlknippet, uppträder det med en ungefärlig 

 mäktighet af 10 cell-lager. A sin utsida är blomfästet försedt 

 med längsgående fåror (r a fig. 19). Inom hvarje, af 2:ne dy- 

 lika fåror begränsad, del af blomfästet finnes ett sådant band- 

 likt väfnadsparti, som i tangential riktning sträcker sig i det 

 närmaste ut till dess af de båda fårorna framstälda gränser. 

 Med afseende på bandets utsträckning i organets längdrikt- 

 ning lemnar ett dorsiventralt längdsnitt den upplysningen, 

 att det har sitt ursprung redan i den nedre delen af holk- 

 bladet och tycks här framgå genom en förtjockning af väg- 

 garne i B:s inre cell-lager. I öfre delen af sitt lopp begrän- 

 sas det på insidan af ett inre bastband, som utgör de nedersta 

 resterna af det bastparti (C), som längre uppåt uppträder 

 med en vida större mäktighet och som upphör ett litet stycke 

 nedanför den höjd, hvarifrån det väfnadsparti, som här är 

 föremål för beskrifning, tager sin början. Dess mäktighet är 

 först ringa, men blir genast större, så snart ej något bast- 

 band å dess insida hindrar detsamma att utbreda sig i radial 

 riktning. Derefter sträcker det sig nedåt med samma mäk- 

 tighet i nästan hela sin längd och slutar först ett stycke 

 ofvanom gränsen mellan blomfäste och korgskaft. Hela den 

 del af blomfästet, som ligger innanför denna nyss beskrifna 

 väfnad, består af en parenkymatisk tunnväggig cellmassa, som 

 omsluter kärlsträngarne och i motsats till förhållandet under 

 blomstadiet innehåller ej obetydligt med klorofyll. Detta 



