8 ELIASSON, SEKUNDÄRA, ANATOMISKA FÖRÄNDRINGAR. 



Hos Nyctaginiaceerna, af hvilka jag undersökt Mirabilis 

 longiflora och M. Jalappa samt Allionia nyctaginea (Oxyba- 

 phus nyctagineus) är det likaledes hyllet, som förändras med 

 afseende på volym och konsistens. Straxt efter pollinationen 

 af kastas den öfre och större delen af detsamma; dess nedre 

 del, som har en örtartad konsistens och en ungefär klotrund 

 form, qvarsitter, tillväxer starkt efter blomningen och bildar 

 ett kraftigt skydd för den af detsamma inneslutna, nötlika 

 frukten. 



En del umbellater, särskildt Trachymene-arter, visa ett 

 förhållande som är i hög grad analogt med det. som vi förut 

 funnit utmärka Cichoriaceerna. Ty liksom hos dem är det 

 hos högbladen, som förändringarne visa sig, och dessa gå 

 äfven härstädes ut på att öka deras volym och fasthet. Lik- 

 heten med Cichoriaceerna framträder äfven derutinnan, att 

 dessa högblad eller, som de hos umbellaterna bruka benäm- 

 nas, svepeblad böja sig uppåt och sluta sig omkring frukt- 

 massan. Sammanslutningen blir dock aldrig så fullständig 

 som mellan Cichoriaceernas holkblad. 



Hos en del arter, som höra till gruppen Lomentacese af 

 familjen Cruciferee, eger det förhållandet rum, att ledskidan 

 (denna fruktform är just det utmärkande för gruppen i fråga), 

 består af endast 2:ne leder, af hvilka den undre delen i ut- 

 veckling står betydligt tillbaka för den öfre och antingen 

 saknar frön eller ock hyser sådana, som äro mer eller mindre 

 rudimentära. Den blir dock ej alltjemt stående på samma ut- 

 vecklingsgrad, som den eger vid blomningen, utan tilltager, 

 sedan denna är slutad, betydligt i volym och fasthet samt bi- 

 drager jemte fruktskaftet att uppbära skidans öfre del, som 

 utbildas till en fullt utvecklad frukt. Ett dylikt förhållande 

 påträffas hos Crambe- och Rapistrum-arter. 



Hittills ha vi uteslutande haft att göra med den florala 

 regionens bladorgan. Inom en del af växtrikets grupper är 

 det deremot hos de till växtens florala region hörande stam- 

 organen, som dessa förändringar visa sig. Så är förhållandet 

 hos en stor mängd Silenaceer. Hos dem visar den del af 

 blomaxeln, som ligger mellan foder- och kronbladen, en stark 

 sträckning. Efter pollinationen tilltager ofvannämnda del 

 mer eller mindre starkt (olika hos olika arter) i volym. Detta 

 går vanligen så långt, att dess tjocklek blir vida större än 

 det nedanför sittande fruktskaftets. Hos en del arter eger 



