118 ELIASSON, SEKUNDÄRA, ANATOMISKA FÖRÄNDRINGAR. 



dermisceller med vågiga sidoväggar, så är fallet hos C. Dio- 

 scoridis. Epidermiscellerna på utsidan af de yttre holkbladen 

 hos T. barbata äro ej så isodiametriska som de i allmänhet äro 

 hos de inre holkbladen, utan starkare utdragna i en riktning 

 (bladets längdriktning) än i de öfriga. 



Trenne arter, neml. C. pulchra, P. pauciflora och T. bar- 

 bata, visa ett egendomligt förhållande hos A:s celler, bestå- 

 ende deruti, att ytterväggen hos en del af dem är utbugtad 

 till en papill-lik bildning, som i sitt inre hyser en utbugtning 

 af cellens lumen. På sådant sätt beskaffade äro hufvudsakligen 

 blott de celler, som bilda väfnadens laterala delar, i dennas 

 mediana parti äro cellernas ytterväggar plana. Likaledes upp- 

 träda celler af det förra slaget mera talrikt i bladets öfre än 

 i dess lägre regioner. 



Hos alla arterna är ytterväggens kutikularlager försedt 

 med längsgående och tätt stälda åsar, som på tvärsnittet 

 framträda som pupiller af större eller mindre styrka. Af ej 

 särdeles kraftig utbildning äro de hos C. alpina, C. foetida 

 och C. pulchra. Innehållet uti epidermiscellerna å bladets 

 utsida utgöres bland annat af klorofyll. Sådant förekommer i 

 ganska riklig mängd uti den vida öfvervägande delen af bla- 

 det. Blott i dettas nedre del är epidermiscellernas klorofyll- 

 mängd i de flesta fall mindre riklig. Hvad kan väl orsaken 

 vara till denna klorofyllets olika fördelning inom bladets på 

 olika höjd belägna regioner? Stöhr (35) l vill framhålla, att 

 belysningens styrka bestämmer klorofyllmängden i en växtdels 

 epidermis och detta på det sättet, att ju intensivare belys- 

 ningen är, desto mindre är klorofyllmängden uti densamma. 

 Att detta ej kan tillämpas på alla fall, visas tydligt af 

 Cichoriaceernas holkblad. Hos dem är holkbladets öfre och 

 största del den bäst belysta, men innehåller det oaktadt den 

 största klorofyllmängden. Snarare skulle man vara böjd för 

 att tro, att det just är den bättre belysningen, som framkallar 

 den större klorofyllmängden hos epidermiscellerna uti bladets 

 öfre partier. Uti bladets nedre del hafva utsidans epidermis- 

 celler vanligtvis högst obetydligt med klorofyll. Sannolikt 

 torde detta till största delen, om ock ej helt och hållet, bero 

 derpå, att de inre holkbladens bas skyles af de yttre holk- 

 bladen, så att de förra i sin nedre del blifva ganska svagt 

 belysta. Och hos hudväfnaden, som bekläder bladets insida, 



1 Enligt 25 p. 73. 



