14 H. Wilh. Arnell. 



mornas läge på alltför åldriga delar af moss-stjelken lernna dock 

 vanligen rum för misstankar, att dessa blommor ej äro så unga, 

 som det vid första ögonkastet vill synas. 



I de öfvermogna blommorna utvisa de befruktade arkegoni- 

 erna, om sådana förefinnas, genom sin mer eller mindre starka 

 utveckling den tid, som kan hafva förflutit sedan blomningen 

 eller befruktningen. Sedan arkegoniet blifvit befruktadt, börjar 

 i detsamma en liflig tillväxt. Från början är det i synnerhet 

 buklagren och foten, som tillväxa, hvaremot centralblåsans 

 celldelningar försiggå mera långsamt. Foten tillväxer i tjocklek 

 på samma gång som bukeu, så att de blifva jemntjocka, i stäl- 

 let för att arkegoniet förut nedåt af smalnade. Först sedan 

 bukens lager och foten blifvit starkt utvecklade till en jemn- 

 tjock cylinder, börjar äfven inuti centrum en linigare celldelning, 

 som utgår från centralblåsan och närmast afser bildandet af det 

 ofta höga skaft (setan), hvarpå frukten uppbäres. Vid denna 

 tid är ännu hela bukens väfnad mjuk, späd och hvitt ofärgad, 

 visande en vacker färg brytning mot den bruna eller violetia hal- 

 sen. När sedan fruktskaftet börjar tillväxa starkare, upphör lif- 

 ligheten i tillväxten af arkegoniets buklager, dess väfnad blir 

 fastare och grönaktig. Då fruktskaftet sålunda tillväxer starkare 

 inom arkegoniet, afsliter det vanligen dess af buken bildade väf- 

 nad. Den nedre, afslitna delen af buken samt foten qvarstanna 

 i sammanhang med blomfästet och bilda en ringformig slida om- 

 kring fruktskaftets bas, den s. k. slidan eller vaginulan, på hvil- 

 ken de afvissnade arkegonierna sitta. Hos de akrokarpiska mos- 

 sorna, utom hos Cinclidotus, differentierar sig denna slida från 

 fruktgrenen genom en skarp gräns och uppbär aldrig blad. Hos 

 de pleurokarpiska mossorna finnes deremot ingen skarp gräns 

 mellan slidan och fruktgrenen, utan öfvergå de omärkligt i hvar- 

 andra. Den öfre delen af bukens cellväf stannar deremot på 

 den uppväxande setans topp och utväxer sedan till den för löf- 

 mossorna utmärkande mössan. Samtidigt med denna tillväxt af det 

 befruktade arkegoniet utväxa vanligen äfven de inre, förut rudimen- 

 tära hyllebladen och blifva större, än de yttre perigyn- eller peri- 

 gambladen; de bilda sålunda det s. k. perichetiet, som omsluter se- 

 tans bas. Perichetialbladens utveckling gör det lätt att äfven med 

 blotta ögat se, att man har att göra med en befruktad blomma, redan 

 innan setan börjar sticka ofvan dem. Hos en del akrokarpiska mossor, 

 t. ex. hos Mnia, eger dock ingen sådan utveckling af perichetium rum. 



