39 



sidoställdt, men blir midtställdt genom tillväxt från receptaklet. Den 

 öfversta delen af den fertila stammen sträckes något under epigonets 

 tillväxt och sporogonets utveckling. Yaginulan tämligen kort. Denna 

 jämte stammen omkring foten med ett barklager af tvenne cellskikt, 

 sedan stora pelarformiga parenkymceller med mycket stora kloro- 

 plaster omgifna af stärkelsekorn, inåt mindre celler, förande ägghvita 

 och fett. Haustoriecellskiktet och parenkymmanteln väl utvecklade, 

 den senare med på längdsnitt sträckta celler. 



Fig. 58. Ungt epigon. Ofvanför de papillösa utskotten arke- 

 gonet. 



Fig. 59. Något äldre epigon. Man ser huru papillerna hafva 

 höjts och vid basen meristemet. 



Fig. 60. Ännu äldre epigon, bristande. Yid basen ett arkegon. 



Fig. 61, 62. Längdsnitt. 61 yngre, 62 äldre. Man märker 

 på afstånden mellan bladen, att en sträckning skett. 



Fig. 63. Tvärsnitt genom fot och vaginula. 



Fig. 64. Längdsnitt genom fot och vaginula. 



Vi hafva i 63, 64 genom ringar utmärkt de stora kloroplasterna. 

 Omkring dessa stärkelsekorn. 



Typ VIII. 



Arkegonskaftet och epigonet som i typ. VI. 

 Sporofytens fot växer ned i stammen. 

 Splachnum, Barbula. 



Splachnum peduneulatum Huds. 



Mogna sporogon i början af sommaren, sporogon i utveckling 

 senare. Perichetialblad något större än de vegativa bladen, ej syn- 

 nerligt fast sammanslutande, till antalet få. Arkegonet knappt till- 

 växande efter befruktningen. Den nybildade delen af epigonet 

 bredare än arkegonbuken och därigenom åtskild från arkegonet. 

 Bristningen sammanfallande med bildningsmeristemet, för epigonet, 

 närmare dess bas. Vaginula kort. Foten inträngande i den blad- 

 bärande stammen, dess spetsdel af tunnväggigare celler, afsatt. Fotens 

 haustorieskikt af radiärt sträckta celler. Centralsträng väl utvecklad. 



Splachnum luteum är öfverensstämmande med S. peduneulatum 

 cellerna i fotens parenkymmantel korta. 



