45 



Fig. 9-4. Khacomitrium lanuginosum. Äldre epigon, upplyftadt 

 på vaginalan. 



Fig. 95. Rhacomitrium heterostichum. Äldre epigon. Arke- 

 gonet nu ej längre så tydligt afskildt. Hela epigonet har jämnare 

 svällt ut. Yaginula blott delvis tecknad. 



Fig. 96. Grimmia apocarpa. Längdsnitt genom fot och vagi- 

 nula. Den senare bär arkegon och parafyser. 



Fig. 97. Starkare förstoring af föregående vid X. 



Fig. 98, 99. Tvärsnitt och längdsnitt af fot och vaginula hos 

 Rhacomitrium lanuginosum. 



Fig. 100. Längdsnitt af fot och vaginula hos Rhacomitrium 

 heterostichum. 



Typ XII. 



Epigon från arkegonskaftet, som tidigt uppgår i detsamma. 

 Vaginula från receptaklet, långsträckt. Sporofytens fot intränger 

 djupt i den fertila grenens stam ända till dess bas. Stammen för- 

 länger sig genom cellsträckning. 



Pleurocarpea? i allmänhet. 



Typ XIII. 



Lik typ XII, men obetydlig eller ingen sträckning hos stammen. 



Pylaisia. 



De till dessa två typer, mellan hvilka skillnaden ej är så 

 synnerligt stor, hörande undersökta formerna äro: 



Hylocomium splendens, Schreberi, triquetrum, crista castrensis, 

 Hypnum stramineum, Brachythecium salebrosum, Plagiothecium 

 elegans. Åntitrichia curtipendula, Dichelyma falcatum. 



Så vidt jag kunnat finna, äro förhållandena hos dessa skäligen 

 enformiga. Centralsträng i foten saknas hos Pylaisia. 



Den ' är svag hos Hypnaceerna men hos dem synes några af 

 parenkym mantelns inre celler vara utbildade som understödjande 

 vid vattenledningen. 



Fig. 101. Epigon af Åntitrichia curtipendula. Man ser öfverst 

 arkegonet, nedtill parafyser och arkegon. 



Fig. 102. Dichelyma falcatum. Epigon. Vaginulans bildning 

 börjad. Jämn tillväxt öfver hela receptaklet. 



