46 



Fig. 103. Dichelyma falcatum. Något äldre epigon framdraget 

 ur de vridna perichetialbladen. 



Fig. 104. Pylaisia polyantha. Epigon. 



Fig. 105. Antitrichia curtipendula. Längdsnitt genom fot och 

 vaginula. Den senare bär arkegon. 



Fig. 106. Pylaisia polyantha. Längdsnitt genom fot och 

 vaginula. 



Fig. 107, 108. Hylocomium triquetrum. Tvärsnitt och längd- 

 snitt genom fot och vaginula. De inre cellerna i parenkymmanteln 

 innehållstomma. 



Typ XIV. 



Epigon utbildadt, och i detta ingå arkegonet och arkegonskaftet 

 Hela epigonet öfvergår till mössa genom tidig bristning och är 

 mycket förgängligt. Yaginulan visserligen till någon del från recep- 

 taklet, men till största delen bildas den likväl af den Öfversta delen 

 af stammen, hvilken bär perichetialbladen. Denna stamdels celler 

 rikligt näringsförande. — Yaginula perichaetialis, Schimper. 



Buxbaumia aphylla. 



Sporogon i utveckling under sensommaren. Som kändt är, 

 kvarlefver af gamofyten under sporofytens lifstid blott en knölformigt 

 uppsvälld del, omgifven af en massa sammanfiltade rhizoider, som 

 utvecklats från de klorofyll saknande, snart ödelagda bladen. Denna 

 knölformiga kroppsdel är ett näringsförrådsorgan, och består af stora 

 parenkymatiska celler, fyllda med stärkelse, ägghviteämnen och fett. 

 Foten cylindrisk, nedtill afrundad. Dess haustorieceller stora, starkt 

 innehållsförande. De till foten gränsande gamofytens celler hafva 

 äfven rikligt med plasmatiskt innehåll, och befinna sig ofta i des- 

 organisation. I fotens parenkym mantel, hvars celler äro föga sträckta, 

 finnes vanligen en hålighet. Centralsträng finnes, men dess celler 

 äro ej synnerligt sträckta. 



Fig. 109. Buxbaumia aphylla. Längdsnitt genom fot och seta. 



Fig. 110. Buxbaumia aphylla. Tvärsnitt. 



Diphyscium foliosum. 



Utbildningen af vaginula och stammens öfre del som hos Bux- 

 baumia, men perichetialbladen äro här beständiga, dock ej kloro- 



