21 



sporofytens fot växer, kan nu den aktiva rolen vara öfvervägande 

 eller så godt som fullständigt öfverlämnad till denna, hvilken 

 alltså genomtränger den embryonala väf nåden och växer in i gamo- 

 fytens stam, så hos Funaria, Hedwigia, Catharinea, eller ock kan 

 en tillväxt utgå från receptaklets embryonala väfnad. I någon grad 

 är detta förhållandet hos Catharinea. Hos denna mossa kan tillväxten 

 hos receptaklet, hvilken visserligen är obetydlig, iakttagas isynnerhet 

 därigenom, att medan arkegonet vid befruktningen är sidoställdt i 

 förhållande till den hos denna mossa kort kägelformiga stamspetsen, 

 det mera utbildade epigonet och än mer sporogonet efter fotens 

 nedträngande i stammen visar sig midtställdt. Hos öfriga Polytri- 

 chaceer visar sig ock någon receptakeltillväxt, så att mycket noga 

 taget den allra nedersta delen af epigonet eller dess bärande del 

 under och omkring sporofytfotens yttersta spets därigenom är bildad. 

 Detta är dock af underordnad betydelse. Ett viktigare förhållande 

 är, att hos ett stort antal former hufvuddelen af eller hela den blif- 

 vande vaginulan är bildad genom en hastigt försiggående tillväxt 

 från receptaklet, hvilken inträffar, just då foten börjar nedtränga i 

 detta, och fortsätter äfven efter epigonets bristning. Hos dessa 

 former finnas vanligen på den utbildade vaginulan aborterade och 

 förtorkade arkegon och parafyser. 



Ett ytterligare moment i sporofytens anslutning till gamofyten 

 tillkommer i de förändringar, som träffa de längre bakåt från arke- 

 gonet räknadt befintliga delarne af skottet. Arkegonen anläggas i 

 allmänhet medan den öfversta delen af stammen ännu är i utveck- 

 ling. De närmast arkegonet befintliga bladen äro nyss anlagda och 

 äro i sin första tillväxt, de längre bort befintliga äro i sitt sträck- 

 ningsstadium. Samtidigt med epigonets bildning sker en vidare 

 utveckling hos dessa blad. Särskildt de, som äro närmast intill 

 epigonet, ha till funktion att omsluta detta. Dessa, de inre peri- 

 chetialbladen, följa en tid bortåt epigonets tillväxt, utgörande ett yttre 

 .skyddshölje för embryot. Samtidigt med bladens tillväxt och sträck- 

 ning sträcker sig äfven den stamdel på hvilken de sitta. I mindre 

 grad visar sig detta förhållande hos Funaria och Catharinea. Mycket 

 tydligt framträder det hos de pleurocarpiska mossorna. Vi vilja 

 särskildt anföra Antitrichia curtipendula och Dichelyma falcatum. 

 Hos bägge dessa äro de inre perichetialbladen utbildade på angifvet 

 sätt, under det de yttre äro korta, breda och fastare och ha till 

 funktion att hålla de inre tillsammans. Egendomlig är särskildt 



