19 



omkring sig på en lång sträcka af epigonets yta, och detta tillväxer 

 därigenom hastigt i längd. Hos Barbula (fig. 69, 70) återigen äro 

 delningarne mera begränsade till ett ringformigt parti. Mera viktig 

 i fysiologiskt hänseende synes mig tillväxten i radiär riktning vara och 

 särskildt, huru arkegonskaftet i detta hänseende förhåller sig. Antingen 

 tillväxer detta relativt obetydligt både i längd och tjocklek, ex. Pottia, 

 eller hufvudsakligen blott i längd, ex. Polytrichum, eller ock blir 

 arkegonskaftet tidigt plats för delningar i alla riktningar och tillväxer 

 kraftigt. Härigenom blir hufvudparten af epigonet bildad af arke- 

 gonskaftet, som betydligt förtjockas. Denna förtjockning, till hvilken 

 någon antydning visar sig hos Funaria och Physcomitrium, når sitt 

 maximum bland de af mig undersökta formerna hos Encalypta, 

 Grimmiaceae och Orthotrichum. Det unga växande epigonets celler 

 äro likt delningsväfnad i allmänhet rikligt försedda med protoplasma- 

 tiskt innehåll, de yttre cellerna äro dessutom försedda med kloro- 

 plaster. De inre cellerna ligga tätt tryckta till embryot. Det torde 

 vara riktigt att antaga, att embryot tager sin näring från epigonets 

 inre celler, och i så fall bör nog hela utbildningen af epigonet och 

 särskildt den speciela form vi nyss omtalat, anses vara en organisa- 

 tion för embryots förseende med näring. Hos Encalypta är det 

 blåsformiga epigonet därjämte utbildadt i ett annat ökologiskt viktigt 

 hänseende, hvarom mera i den speciela beskrifningen af denna form. 



I den mån embryot tömmer de inre cellerna i epigonet, falla 

 dessa tillsammans och skilja sig slutligen från de yttre, i det de lägga 

 sig tätt intill embroyot. Härifrån torde vara att härleda bildningen 

 af den slemmassa, som i flere fall iakttagits kring embryot K Att 

 den skulle vara en organisation för att förhindra inträngande af 

 vatten till embryot genom arkegonets halsdel, 1 förefaller föga 

 sannolikt. 



Då sporofyten är fullt utvecklad, kvarsitta ofta dessa cellrester 

 kring setan och i fortsättningen af den egentliga vaginulan, bildande 

 en tubus vaginalis (Schimper) eller ochrea (exempelvis af Limpricht 

 använd term). Mest utbildad är denna just hos de ofvan nämnda 

 formerna Orthotrichum, Encalypta (fig. 87, 89), Grimmiaceae. Det 

 yttersta cellskiktet i epigonet återigen får ett annat utvecklingsför- 

 lopp. Dess celler få hårda gul- eller brunfärgade väggar och närma 

 sig allt mera den fasta byggnad, de äga i den fullt utbildade mössan, 



1 K. Goebel, Organographie d. Pflanzen s. 373. 



