18 



Allmän framställning af efter befruktningen hos gamofyten 

 inträdande förändringar, åstadkommande en förbin- 

 delse mellan gamofyt och sporofyt. 



Som vi förut nämnt, har Hy först visat, att den hos blad mos- 

 sorna efter befruktningen inträdande förstoringen af arkegonet i 

 vanliga fall — undantag Andreaaa och Sphagnum — blott till en 

 ringa del beror på förökning eller förstoring af arkegonets egna 

 celler, utan att förstoringen sker genom ett tillskott till arkegonet, 

 som — tillsammans med arkegonet — kan benämnas epigon. Detta 

 tillägg uppstår genom liflig tillväxt från ett meristem, uppkommet i 

 själfva gränsen mellan arkegonets bukdel och skaft. Denna Hy's 

 uppgift kan jag för flere bladmossor bekräfta. Arkegonets egen till- 

 växt kan vara beroende på blott cellsträckning (så Physcomitrium) 5 

 eller på både celldelning och cellsträckning (Mniaceee), men i h varje 

 fall har den blott litet att betyda i jämförelse med epigonutveck- 

 lingen. Att förhållandet är som Hy angifvit synes dels på nyligen 

 befruktade arkegon, hos hvilka det nyanlagda meristemet tydligt kan 

 iakttagas, ex. Physcomitrium (tig. 10, 11), Pottia (fig. 16), dels af 

 något mera i utveckling framskridna epigon hos en del mossor; man 

 kan nämligen hos dem, ex. Splachnum (fig. 65), Antitrichia (fig. 101), 

 se arkegonets bukdel, vanligen utmärkt genom brunfärgade och för- 

 hårdnade cellväggar, liksom afskuren mer eller mindre nära sin bas 

 och upplyftad på ett pelarformigt skaft. I andra fall är gränsen 

 mellan arkegonbuken och den nytillkomna delen ej så tydlig, utan 

 arkegonet går jämnt öfver i den nybildade delen af epigonet. 



Hy lägger mycken vikt vid, huru det nämnda epigonbildnings- 

 meristemet afgifver nya celler, om det sker blott uppåt, som han 

 uppger vara vanligt eller om det sker både uppåt och nedåt, som 

 han iakttagit hos Polytrichaceao. Jag kan ej lägga samma vikt vid 

 denna omständighet som Hy; det synes mig nämligen, som om Hy 

 framställt förloppet väl skematiskt. Efter mina iakttagelser är till- 

 växten uppåt, således de basipetala delningarne, i alla fall vida öfver- 

 vägande; den inställer sig tidigare och försiggår raskare. Senare 

 ske i många fall, nämligen hos alla i kap. IV uppställda typer utom 

 II, (III) IX — XIY, då meristemet vunnit större utsträckning, delningar 

 äfven i basifugal led. Viktigare än motsatsen mellan basipetal och 

 akropetal delning synes mig dock vara, huru stor ytomfattning del- 

 ningen har. Hos Catharinea t. ex. (fig. 59, 60) gripa delningarne 



