67 



att peristomet uppträder jämförelsevis sent, i sporcfytens utveckling 

 äfvensom dess morfologiska karaktär af en membranförtjockning ej 

 synnerligt ägnad att stödja detta Philiberts antagande, och hvad som 

 är viktigare är det redan omtalade förhållandet, att dess förekomst 

 och utbildning faktiskt kan visa sig vara rätt olika hos närstående 

 arter. Härmed må dock ej vara sagdt att Philiberts åtskiljande af 

 haplolepideer och diploiepideer ej kan vara af värde. Då Philibert 

 söker urformen för bladmossorna hos släktet Encalypta, emedan han 

 hos olika arter af detta släkte finner bägge sina peristomtyper, tro 

 vi dock, att han härigenom visar för mycket förtroende för peri- 

 stomet som vägvisare för utredandet af släktskap. Om peristomet 

 hos Encalypta säger W. P. Schimper »Peristomium nullum simplex 

 vel duplex, valde variabile». Yi erinra om att mössan sitter länge 

 kvar hos Encalypta, och att peristomets funktion hos detta släkte 

 torde vara obetydlig. 



Vi äro nu af den meningen, att epigonets och vaginulans bild- 

 ningssätt kan vara af ett visst värde som princip för grupperingen 

 af familjerna. Yi ha i början af denna afdelning påpekat, att Hedwig 

 grundat gruppen Musci på epigonet. Härtill kan läggas att äfven 

 åtskiljandet af lefvermossor och bladmossor kan utföras så att för 

 bladmossorna ett strängare begränsad tillväxtzon, med andra ord ett 

 epigon bildande meristem förefinnes, under det hos lefvermossorna 

 arkegonbuken tillväxer. Sant är, att hos Sphagnum tillväxtzonen 

 är så omfattande, att förhållandet hos lefvermossorna kommes nära. 

 Sphagna — och Archidium — utmärka sig ju också därigenom, att 

 epigonets bristning sker oregelbundet och ingen mössa bildas. Dessa 

 mossor närma sig ju också lefvermossorna. Andresea, som också 

 närmar sig till dessa, har dock ett mera begränsadt bildningsmeristem 

 för epigonet. Med dessa undantag synes det vara regel att hos 

 bladmossorna epigonet bildas som vi förut omtaladt från ett särskildt 

 meristem, som anlägges nederst på arkegonbuken eller i arkegonskaftet. 

 Denna allmänna öfverensstämmelse, äfvensom epigonets sammanhang 

 med befruktningsakten torde kunna vara allmänna skäl för använd- 

 barheten af epigon- och vaginulabildningen som systematiska karak- 

 tärer af högre rang. Kändt är ju ock, att Bridel med stor framgång 

 använde mössans form ; men kan konstansen vara så stor hos epigonet 

 på ett så sent stadium, som då det öfvergått till mössa, torde på 

 tidigare stadier framträdande skiljaktigheter vara af ej mindre 

 betydelse. 



